4 J. Rekstad. 



Lad os, inden vi gaar videre, se lidt paa overflade- 

 morænernes beskaffenhed. De er, som navnet udsiger, mo- 

 ræner, der føres af bræerne paa isens overflade. Stenene i 

 dem er kantede, medens de er afrundede og ofte med skn- 

 ringsstriber i de moræner, som føres under isen. Overflade- 

 moræner deles i side- og midtmoræner. De første af disse 

 dannes hovedsagelig af grus og stene, der fra bratte fjeld- 

 sider langs bræerne styrter ned paa isen. Her spredes dette 

 materiale, eftersom bræen glider nedover, og kommer saa- 

 ledes til at danne en vold eller banke, der dækker en mere 

 eller mindre bred stribe af bræen langs bredden, en side- 

 moræne. Naar to bræer fryder sammen, forener de sammen- 

 stødende sidemoræner sig til en midtmoræne, saa kaldt, fordi 

 den ligger langs den midtre del af den bræ, som fremstaar 

 ved foreningen. 



Fra Sels kirke og nordover til Laurgaard er der langs 

 dalens østside saa bratte fjeldsider, at den fra disse ned- 

 ramlede ur gaar helt ned til kongeveien, og bergarten her 

 er ganske lig den, vi har i morænen ved Sandbo vangen. 

 Den samme lyse kvartsskifer har vi i de bratte bergvægge 

 langs den nordøstre side af veien over Vaagerusten fra 

 Ulsvold og op til Rustepladsen. Her ligger en række encle- 

 moræner, som viser, at ismasserne, da disse moræner afsat- 

 fes, fyldte Ottadalen i den grad, at en bræ pressedes over 

 Vaagerusten og ned i Laagendalen. Hvorledes denne bræ 

 skridt for skridt har trukket sig tilbage, eftersom isens 

 mægtighed aftog, afgiver disse moræner vidnesbyrd om. 



Den første af de nævnte endemoræner har vi ved gaar- 

 den Hougen, hvor passet eller sidedalen munder ud i Laagen- 

 dalen. Den bestaar hovedsagelig af lerblandet grus og 

 runde stene. Omtrent 1,5 km. længere op ved Grote ligger 

 den næste, en mægtig stenvold, opstablet af store kantede 



