Mærker efter istiden i Gudbrandsdalen. 19 



sænker sig opefter dalen, saa fremkommer det for denne 

 trakts vedkommende, ved at øverste trin syd i dalen sættes 

 i forbindelse med trin, der tilhører et lavere niveau, læn- 

 gere nord, f. eks. øverste terrasse ved Storeng med den 

 lavere ved Lora. 



Det mægtige og udstrakte morænefelt ved Lesjeskogens 

 vand viser, at iskanten har holdt sig meget længe her. 

 Bevægelsen hos de ismasser, som da fyldte det nordlige af 

 Gudbrandsdalen, maatte være forholdsvis ringe, fordi dette 

 isbassin intet afløb havde, og dets vigtigste tilløb var i 

 nærheden af enderne, nemlig bræerne gjennem Jetdalen og 

 Lordalen. Eftersom afsmeltningen skred frem, samlede der 

 sig mere og mere vand under isen her, thi det sydlige af 

 Gudbrandsdalen fyldtes endnu stadig af ismasserne fra 

 Jotunfjeldene. Dette bevirkede, at friktionen mod under- 

 laget blev mindre. Under saadanne forholde maatte isens 

 overflade i bassinet nærme sig mere og mere til at blive 

 horizontal. 



Den øverste moræneartede terrasserække maa antages 

 frembragt ved isens bevægelse langs dalsiderne. Til støtte 

 for en saadan antagelse gjælder det at fore bevis for, at 

 isen i et længere tidsrum har holdt sig i nogenlunde samme 

 høide og havt paa det nærmeste horizontal overflade. De 

 betydelige moræner ved Lesjeskogens vand afgiver et klart 

 vidnesbyrd om, at isens mægtighed længe har holdt sig 

 uforanderlig, og vi har netop seet, der kan anføres flere 

 grunde for, at isens overflade her har været meget nær 

 horizontal. 



Allerede før den øvre terrasserække dannedes, havde 

 bræen i Jetdalen trukket sig bagover til morænerne inde i 

 dalen, og inden det andet trin afsattes, var ogsaa bræen i 

 Lordalen gaaet tilbage til de før nævnte moræner bag ter- 



