Karl Pettersen. 227 



inden skiferafdelingen ikke antages at være nogen Md beret- 

 tigelse til deraf at drage slutninger om Kjølgranitens eruptive 

 oprindelse, saa skal det paa den anden side ogsaa kunne freni- 

 holdes, at Kjølgraniten, hvad enten man ser hen til bjergartens 

 petrografiske egenskaber eller til de inden feltet raadende 

 struktur- og bygningsforbolde i det hele og store ganske synes 

 at maatte blive at sammenstille med kyststrækningens gneis- 

 granit. 



Profilrids fig. 5, der er trukket i vest-østlig retning fra 

 Sagfjord over Hellemofjord til rigsgrændsen mellem grændse- 

 røsene 250 og 249, vil maaske tjene til 'at kaste noget lys over 

 Kjølgranitens forhold til kystens gneisgranit. ' 



a) Grneis -granit. 



b) Ved Hellemofjordens indre afbøjning i sydostlig retning — 

 tversovenfor Musken — afløses gneisgraniten af lagrækker 

 af glimmerskifer, der med en strøgretning af 30 à 40*^ 

 viser et østligt fald af 50 à 60". Den i dagen ofte stærkt 

 brunrøde skifer indeslutter mægtige lag af körnig kalksten. 

 To saadanne kalkzoner findes angivne paa ridset. 



e) I nærheden af den fra Hell emofj orden mod nord ind- 

 skydende Nordfjord afløses skiferafdelingen — der her 

 følges i en strækning af nær en halv mil — af Kjøl- 

 graniten, der herfra fortsætter i sammenhæng indtil hen- 

 imod rigsgrændsen, hvor den igjen afløses af de før om- 

 handlede 

 d) lagrækker af glimmerskifer, kvartsitisk skifer og sandsten- 

 agtig kvartsit, der viser en strøgretning af 160^ med 40** 

 østligt fald. 



Det orografiske knudepunkt (centralpunkt) for kyststræk- 

 ningens gneis-granit er som vist paa et andet sted^) at søge 

 over den sydlige del af den store Hindø om bunden af Øgs- 



•) „De gneia-granitiske dannelser langs det nordlige Norges kyststrøg". 



