E. Münster. 



257 



lige Mængder af udskilt hyidt Metal, og dels af andre endnu 

 ikke berørte Grunde. Forbigaar vi Nnmmerne 9, 7 og 3, der 

 kun viste Spor af Jern, og No. 32, livor Jernniængden var saa 

 betydelig, saa bar vi 20 Nummere igjen med udskilt Jern og 

 Mkkel. Tage vi nu for at udjevne Uregelmæssigbederne Middel- 

 tallet baade af den magnetiske Kraft og af den tilsvarende 

 Mængde af det udskilte Metal af 4 og 4 af de paa binanden 

 følgende Nummere, faa vi: 



Qvotienten imellem Mængden 

 af hvidt Metal og den 

 paramagnetiske Kraft. 

 3.71 1 — 0.636 



2.52 + 0.554 



2.90 V 3.074 + 0.174 

 3.04 + 0.034 



3.22J — 0.126 



bvorved denne Afbængiglied træder tydeligfc frem og, som man 

 ser, nærmer sig til at staa i et ligefremt Forbold. 



Skulde den Antagelse forbolde sig rigtig, at det er Fore- 

 komsten af de regulinske Metaller Jern og Nikkel i Stenen, 

 som bovedsagelig fremkalder Paramagnetismen hos den, saa 

 synes det rimeligt, at man ved Hjælp af Magneten maatte 

 kunne skille en pulverformig Sten i tvende Dele, i en, som 

 fulgte med Magneten, og i en anden, som ikke gjorde det. 

 Dette bekræfter sig ogsaa. Saaledes lade Nummerne 20, 21, 

 26, 22, 27, 29, 30 og 32 sig temmelig fuldkommen skille ad — 

 af de 3 første lader Magneten dog kun lidt tilbage — . Andre 

 derimod lade sig blot afsondre i en mere og i en mindre para- 

 magnetisk Del, somNummerne 5 og 23, eller i et stærkt mag- 

 netisk, i et svagere og i et ikke magnetisk Parti som No. 24; 

 Det synes som om en saadan magnetisk Analyse i alle Til- 

 fælde kunde være en udførbar Sag, da Magneten vilde tage 

 med sig Metallerne og lade Alt andet ligge tilbage. Dette 

 vilde ogsaa kunne ske, hvis ikke en anden fysisk Kraft 

 stillede sig hindrende i Veien: nemlig Adhæsionen. Hensigten 

 med den Pulverisering, der maa gaa forud for Processen, er ene 



