Bidrag til de norske kyststrøgs geologi. 335 



len optræder som en dioritartet sten, medens den længere 

 ind mod de mere centrale partier antager et renere gabbro- 

 artet præg og, i petrografisk henseende, kan vaTe at be- 

 tegne enten som olivingabbro eller som olivinfri gabbro. 

 Paa den anden side betegnes imidlertid ovennævnte no. 5, 

 der er hentet fra grændsestrøget, som olivingabbro, og der- 

 imod no. 11 og 12, der ere hentede fra de mere centrale 

 partier, som hornblendeførende diabas. Da samtlige disse 

 bergartprøver imidlertid geologisk ere at henføre til et og 

 samme bergslag, saa vil deraf fremgaa, at bergarten inden 

 Bergshalvøens gabbrofelt kan variere saa væsentligt, at den 

 efter den nu almindelig vedtagne Systematik her maatte op- 

 træde under en række af mere selvstændige hovedformer. 

 Dette synes imidlertid i sig selv lidet rimeligt. Snarere vil 

 dette vidne for, at den petrografiske Systematik i dette stykke 

 er bygget paa forudsætninger, som forholdene ude i naturen 

 ikke kunne godkjende. 



Otto Lang har i sin afhandling »Ein Beitrag zur Kennt- 

 niss norv^'egischer gabbros«^) nærmere fæstet sig ved de her 

 nævnte af Helland beskrevne gabbroartede bergarters variabili- 

 tet. Han fremhæver, at dette forhold, saa forunderligt det 

 end kan synes ved første øjekast, dog nærmere beseet ikke 

 kan være saa ganske uventet. Imellem diallag og augit vil 

 der saaledes ikke være nogen saadan præcis grændseforskjel, 

 at det altid vil kunne lade sig gjøre at skille mellem disse 

 to pyroxen-arter. En finkornig gabbro vil saaledes meget 

 vel kunne fremtræde som diabas. Med hensyn til de af 

 Helland omhandlede dioriter, saa antager han, at den i 

 samme iagttagne hornblende, ligesaasnart kan være at op- 

 fatte som omdannelsesprodukter efter pyroxen og i saa til- 

 fælde rimeligvis efter diallag. Lignende sekundær oprin- 

 delse antager han tilkommer amfiboliten saavel i den 



Zeitschrift d. d, geol. Gesellschaft XXXI. 1879, pg. 489 ff. 



