Bidrag til de norske kyststrøgs geologi. 339 



de kulsorte glindsende hornblendenaale kastede om hinanden 

 og dække derunder paa det nærmeste dagfladen. 



Hornblenden i denne skifer minder om hornblenden i 

 Marøens diallagførende amfibolit ligesom ogsaa om hornblenden 

 i forskjellige dioritiske partier, der optræde paa Sorøen i 

 grændsepartierne mod gneisen. Der synes at kunne være 

 grund til at forudsætte, at materialet til hornblendeskiferen 

 ved Nordmandsnes er udgaaet fra en oprindelig med Marøens 

 diorit nærstaaende bergart. 



c. Seilard 



har et fladeindhold af 4,7 n. kv. mil (593 kv. km.). Den syd- 

 lige og vestlige del af øen danner et vildt fjeldparti, der i 

 regelen' stiger stejlt op fra havlinjen og breder sig udover 

 den forholdsvis største del af øens indland. Efter øens nord- 

 lige del og dens østlige side skyder sig derimod frem et 

 lavere forholdsvis bredt underland. Ved den fra den nord- 

 vestlige side indskydende fjord Eidvaag og det til samme 

 knyttede af alluvialmasser hyggede Ejdvaagsejde er øens 

 nordligste stærkt indtungede fremspring helt udskilt fra den 

 sydlige hoveddel. 



Seilands højeste toppe naa op til omkring 3400' (1067 m.) 

 Over det vide højfjeld udbreder sig en anseelig is- og sne- 

 mark og fra denne udsendes langsefter øens vestlige side 

 forskjellige gletseherbaand ned efter det indre afhæng mod 

 de her indskaarne korte dalfører. 



Seilands naturforholde har tidligere været omhandlet af 

 Keilhau i Gæa norv. 28 d. pag. 284, af Pettersen i det nordlige 

 Norges gabbrofelter — Eukriten paa Seiland (et par notitser 

 herom i geol. for. forhdl. Siockholm 2 B. pag. 125 samt i 

 Neues Jahrbuch für Min., jahrg. 1876 pg. 174. 



Kvisnesfjord. I de lavest liggende niveauer øjegneis 

 indflettet med store røde granater, derover i kornform lag- 



22* 



