368 Karl Pettersen. 



har her alene været at paavise højst underordnet paa en- 

 kelte punkter langs øens vestlige side mod Sørøsund. Kval- 

 jøen synes derimod — at slutte fra de aflæsninger, der her 

 ere gjorte, men som dog ingenlunde omfatte den hele ø — 

 at ligge helt udenfor gneis-graniteus omraade. 



Gneis-graniten viger saaledes inden den her omhandlede 

 oyergruppe mer og mer tilbage i retning fra Bergshalvøen 

 nordefter og afløses derunder af Vest-Finmarkens gneisafde- 

 ling. Lagrækker tilhørende denne afdeling er vistnok ikke 

 paavist efter Bergshalvøen, — muligt dog at saadanne ville 

 findes optrædende efter halvøens østligste del, hvor der hid- 

 til ikke har været anledning til i saa henseende at anstille 

 nærmere undersøgelse. Over Seiland og Sørøen optræder 

 den imidlertid allerede som et mere bestemmende byg- 

 ningsled. 



Men med disse gradvise forandringer i landstrøgenes 

 geologiske bygningsforholde indtræder samtidig ogsaa dertil 

 knyttede afændringer i orografisk henseende. 



Bergshalvøens fjeldpartier optræder vistnok noget stær- 

 kere masseformig udpræget end tilfældet er under det til 

 Nordlandsgrnppen henførte omraade. Paa den anden side 

 naar fjeldmassen her en lignende højde, ligesom ogsaa fjord 

 og ejdedannelsen paa sine steder stærkt minder om forhol- 

 dene inden Nordlandsgruppen. 



Seilands fjeldmasse stiger op til lignende højde som 

 Bergshalvøens. Øens højeste top naar op til 3430'. Naar 

 det nordligste lave og stærkt indtungede halvøformede 

 til Vest-Finmarksgruppen henførte fremspring fraregnes, dan- 

 nes Seilands store sydlige hovedparti af en enkelt sammen- 

 hængende fjeldmasse. Fjord- og ejdedannelsen er her i høj 

 grad tilbagetrængt. De her optrædende fjorde ere samtlige 

 at betegne som udprægede botnfjorde. 



Stjernø er i orografisk henseende nærmest at sammen- 

 stille med Seiland. , 



