56 "Worm Müller og I. Hagen. 



Titrerîngen af ürinens Fortynding med Vand og Vædskens 

 Alkaligehaltf b) Hvorledes forklares dette Fænomen? c) For- 

 holde normale Uriner, der paa en eller anden Maade indeholde 

 Sukker, og diabetiske sig i denne Henseende paa samme Maade 

 eller ejf 



a) Som Tabellen viser, indeholdt den ufortyndede Urin 

 sædvanligt mere end 0.2 pCt., hyppigt 0.4 — 0.5 pCt. og 5 Gange 

 endog mere end 0.6 pCt. Vi liave i Løbet af de to sidsteAar 

 med Bistand af flere sagkyndige Kemikere, der have arbejdet 

 i Institutet, udført mange hundrede Titreringer med Fehlings 

 Vædske, iagttaget alle Kauteler, og stadig gjort den Erfaring, 

 at Uriner, der indeholde 0.5 pCt. Sukker eller derunder, sæd- 

 vanligt ikke lade sig titrere efter denne Methode. Dette Re- 

 sultat turde være uventet; det synes fastslaaet, at stærk jPbr^yw- 

 ding af Urinen har en saa gunstig Indflydelse paa Titreringen, 

 at Sukkergehalten i Uriner, der indeholde 0.2 — 0.5 pCt. Sukker, 

 nøjagtigt kan bestemmes med Fehlings Vædske, naar de tilsæt- 

 tes en større Mængde Vand. Vi have i vore Forsøg altid for- 

 tyndet disse Uriner til det 5- eller 10-dobbelte, ja undertiden 

 endog til det 15-dobbelte, men have desuagtet ikke kunnet fri- 

 gjøre os for Kobberoxydul i Filtratet. Seegen^) har sat Grændsen 

 til 0.1 — 0.2 pCt., saafremt Urinen tilstrækkelig forty ndes; han 

 har imidlertid til Endereaktionen ikke benyttet sig af Filtratet, 

 men indskrænket sig til at iagttage den ved Reduktionen frem- 

 bragte Affarvning af Vædsken. Fortyndingen virker forsaavidt 

 gunstigt, som Urineis normale Farve, der let dækker et svagt 

 blaat Skimmer af uforandret Kobberoxyd, svækkes; denne gun- 

 stige Indflydelse neutraliseres imidlertid mere eller mindre der- 

 ved, at det store Vædskekvantum i høj Grad afbleger den blaa 

 Farve. Men paa denne Maade kan man kun undtagelsesvis 

 erholde ganske paalidelige Bestemmelser. Vi sige undtagelsesvis ; 

 det kan nemlig af og til hænde, at man skarpt kan iagttage 



^) Dr. J. Seegen. Der Diabetes mellitus. Zweite Auflage. Berlin 1875. 

 S. 152. 



