Om de i fast Berg ndgravede Strandlinier. 207 



end ötrandlinien længst ud mod Malangen — en Differentse, 

 der er for stor til at den skulde være bleven ubemærket, om 

 den i Virkeligheden havde været tilstede. Forholdet er her 

 tvertimod det, at Linien overalt maa ligge paa det nærmeste 

 i samme Høide. Det samme er ogsaa Tilfældet med Ulfsfjordli- 

 nien. Ogsaa her slynger Linien sig saa langt indover, at en 

 Stigning efter den anførte Maalestok i Retning indover ikke 

 skulde have kunnet undgaa Opmærksomheden. 



Efter Mohn optræder Strandlinierne inden Tromsø Amt 

 og Strøgene om Altenfjord i det væsentlige ganske ensartet 

 og i tilsvarende Niveauer. Der er saaledes al Grund til at 

 forudsætte, at der har raadet ensartet Stigning over begge 

 disse Strøg. Inden Tromsø Amt har Stigningen utvivlsomt 

 foregaaet med samme Intensitet ikke alene langs Kyststrøgene, 

 men ogsaa i Retning fra Kysten indover Fastlandet, saalangt 

 lagttagelser i denne Retning ere naaede frem. 



Hvad enten nu Stigningen er foregaaet langsomt eller 

 rykvis, saa vil der — i ethvert Tilfælde indtil bestemte Data 

 for det modsatte maatte foreligge — være al Grund til at 

 drage den Slutning: 



at Landgrundens Stigning gjennem Kvartærtiden for det nord- 

 lige og vestlige Norges Vedkommende ikke alene i Retning 

 fra Nord mod Syd, men ogsaa i Retning fra Vest til Øst 

 {eller fra Kysten indover Fastlandet) overalt er foregaaet 

 under ensartede Forholde, og at navnlig Stigning skr æf terne 

 derunder overalt vfiaa have arbeidet med i det væsentlige 

 samme Intensitet. 



Af det Forhold, at Strandlinierne synes knyttede til en- 

 kelte mere bestemte Niveauer, idet de derunder — Forholdet 

 seet i det store — ligge trinvis over hinanden, er der draget 

 den Slutning, at Landgrundens Stigning maa være foregaaet 

 rykvis mellem lange mellemliggende Tidsrums Stilstand. Un- 

 der saadanne Stilstandsperioder antages nemlig Strandlinierne 

 med sine Veiflader at være udgravede, medens den vertikale 



