• Om de i fast Berg iidgravede Straiidlinier. 219 



at der her neppe vil kunne blive Tale om, at den uddrivende 

 Fjordis skulde have kunnet fremkalde dette. 



At de her fremstillede Forholde idet mindste for en væ- 

 sentlig Del maa være at tilskrive Fjordisens skurende Evne, idet 

 denne nnder Isbrydningen presser sig frem langs Fjordens 

 østlige Side og ud imellem Holmerne — derfor er der vel 

 al Rimelighed. Der synes ogsaa, som nys nævnt, i meget at 

 raade en paatagelig Overensstemmelse mellem de gamle høit 

 over Havfladen liggende Strandlinier og de her omhandlede 

 Forholde ind gjennem Salangen. Man har de samme hori- 

 zontale veilignende Planer med de fra sammes indre Kant 

 temmelig steilt opstigende Bergvægge. I Salangen træder 

 vistnok Forholdet frem mere uregelmæssigt og afbrudt end 

 Tilfældet er ved de gamle Strandlinier, hvor den regelmæssige 

 Sammenløben, der som tidligere omhandlet er at følge gjen- 

 nem lange Strækninger, er saa stærkt fremtrædende. Men 

 man gjenfinder dog som det synes inden Salangen de 

 samme Hovedtræk. Der kunde saaledes paa Forhaand maa- 

 ske være nogen Grund til at forudsætte, at de gamle Strand- 

 linier kunne være et Værk af lignende Kræfter som dem, der 

 have virket til at fremkalde de omhandlede Forholde inden 

 Salangen. 



Det kunde derfor være værdt her at fæste Opmærksom- 

 heden lidt nærmere ved disse. 



Har den uddrivende Is her været den vigtigste Faktor 

 til Skuringen af de fra Havfladen opstigende Bergvægge, saa 

 kan dette antagelig alene være foregaaet under Fjeldgrundens 

 langsomme Stigning. Thi Drivisen vil antagelig aldrig kunne 

 skråes saa høit op efter Bergvæggene, at den skulde have 

 mægtet at udføre hele dette Arbeide under de nuvæ.rende 

 Høideforholde. 



Den horizontale eller svagt skraanende Flade under de 

 glattede Bergvægge ligger oftest i nogenlunde samme Høide 

 — nemlig mellem høit og lavt Vande. Hvor der var Anled- 



