Ora Skandinaviens vertikale Svingninger. 243 



til de øverste Nedlag med fossile Levninger af litorale 

 Saltvandsmuslinger paabegyndtes. 



Hele denne Argumentation staar og falder med den For- 

 udsætning, at en Isbræ ikke skurer en Klippeflade under Vand, 

 hvad enten det nu skal komme deraf, at Isbræen taber Evnen 

 til at skure, saasnart den naar ned i Vand, eller deraf, at 

 den fiyder saa let, at den kun rækker ned til et Dyb, der er 

 for Intet at regne. Hvad der maa til, for at en Isbræ skal 

 kunne skure, sætte Striber paa en Klippe, er: at Isbræen 

 bevæger sig, at den under Bevægelsen udøver et Tryk paa 

 Klippen, og at der mellem denne og Isen er Skuringsmateriale 

 tilstede. Da nu Gletsclierisen ikke taber sin Konsistents eller 

 falder i Smulder, saasnart den kommer ned i Vand, hvilket de 

 talrige Isberg, der drive omkring paa Havet i Hundreder af 

 Mile fra deres Fødested, noksom godtgjøre, saa kunne selv- 

 følgelig bemeldte Betingelser for Skuring ligesaavel finde 

 Sted under Vand som paa det Tørre, indtil det bær ud paa 

 et saa stort Dyb, atOpdriften bringer Isbræerne til at kalve. 

 Og at dette Dyb kan være ganske anseeligt, lader sig slutte 

 af hyppige Erfaringer, hvoriblandt følgende: 



I September 1822 saaCouthouy^) et Isberg, som var stran- 

 det paa den østlige Rand af Nevç^foundlandsbanken paa 720 — 

 780 Fods Dyb — efter en Reise paa flere eller færre Hun- 

 dreder af Mile, og for en større eller mindre Del i den varmere 

 Aarstid, paa hvilken Vandring den oprindelige Iskolos naturlig- 

 vis var blevet betydelig formindsket og havde tabt i Dyb- 

 gaaende. 



Under en Opdagelsesreise i det nordlige Polarhav traf 

 John Ross i Bafinsbugten flere Isberg, som stode paa Grund 

 paa et Dyb af 1574 Fod. 



Paa sin Opdagelsesreise i det sydlige Polarhav traf James 

 Ross 1841 nede mod Vietorialand paa Isberg, som stode paa 



^) The american journal of s cand. art. Vol. 43. p. 155. 



16* 



