262 H. G-eelmuyden. 



at staa lodret mod Horizonten; den størst mulige Heldning 

 finder der Sted, naar Jevndøgnspunkterne staa i Horizonten, 

 navnlig saaledes, at Foraarspunktet staar i Vest; Heldningen er 

 da lig Summen at Ekliptikskraaheden og Stedets Ækvatorhøide, 

 altsaa lig 90° — ç? H- e. Betragtningen af en lignende Figur 

 som den foregaaende, men hvor Punktet V falder i Horizonten, 

 giver da den størst mulige Høide, som Zodiakallysets Top 

 kan opnaa under Bredden qj, ved Hjælp af Ligningen 



sin a; = sin (A + e) cos (q) — e), 



hvor Solens Længde, altsaa Aarstiden, bestemmes ved Lig- 

 ningen sin A = sin A. . cos (cp — s), altsaa 



sin X = sin h . sec (cp - s). (5) 



Til Anvendelsen af disse Formler kræves, at man kj ender 

 to Ting, nemlig Solens Dybde under Horizonten, naar det 

 sidste Spor af Dagslys forsvinder, og Zodiakallysets Udstræk- 

 ning fra Solen. Ifølge Kleins «Astronomische Encyclopädie» 

 skal Solens Dybde under Horizonten, naar Dæmringen ophører, 

 efter ældre Bestemmelser være 18°, men efter nyere Under- 

 søgelser af Schmidt i Athen 15°,9. Det turde dog hænde, at 

 der i denne Henseende er Forskjel for forskjellige Dele af 

 Jorden, fordi Luften ikke overalt er lige ren og gjennemsigtig; 

 ialfald har jeg i Christiania seet Dæmring i Nord den 22de 

 April ved Midnat, da Solen var 17° 40' under Horizonten, 

 og denne Dæmring var stærk nok til at udviske Melkeveiens 

 Grændser i Perseus og Kudsken i en Høide af 26°. Da dette 

 imidlertid blot beror paa en enkelt Observation, skal jeg holde 

 mig til Schmidts Resultat og sætte h= — 16°. Angaaende 

 det andet Punkt, Zodiakallysets Udstrækning fra Solen, er 

 der større Usikkerhed, eller rettere sagt, den er mere foran- 

 derlig; men det er dog let at finde en Middelværdi mellem 

 de ikke synderlig vide Grændser. Der foreligger rigtignok 

 enkelte Beretninger fra sydligere Lande, om at Zodiakallyset 

 undertiden skal have været seet hele Himmelen rundt (langs 



