48 I. H. L. Vogt. 
kvartsdiorit!). Skiferen staar omtrent vertikalt, gangene, 
som kan felges i ca. 750 m.s lengde, ligger derimod omtrent 
horizontalt. — Paa en hel del punkter finder vi her smaa 
ertsbrud netop paa grænsen mellem gangene, som er et par 
m. mægtige, og de tilstødende bergarter; ertsen sidder dels 
i smaa kvartsaarer, der nøjagtig følger grensen (aldeles som 
ved f. ex. Nedre Grorud grube, Stølsvig m. m. m.), og dels i 
isolerede, ofte meget uregelmæssige, nyrer inde i skiferen, 
overalt lige ved gangene. Paa enkelte steder bestaar nyrerne 
af næsten aldeles ren erts; efter den erfaring, man ved et 
lidet forsøgsarbejde har erhvervet, kiler de sig snart ud efter 
strøg og fald, aldeles som de tidligere omtalte brogetkobber- 
nyrer i de Thelemark'ske kvartsgange. — Selve de eruptive 
gange indeholder endvidere hist og her lidt erts, som sidder 
inde mellem de ordinære bestanddele, og som saaledes maa 
være en primær dannelse; den i gangene optrædende erts er 
altid af samme mineralogisk karakter som den ved grænsen. 
I omegnen af Kebbernuten findes flere ertsførende kvarts- 
gange, der i enhver henseende stemmer overens med de 
1) Bergartens væsentligste bestanddel er hoindlende, lysegrøn, stærkt pleo- 
chroitisk, undertiden i store krystaller, som i snit 1 c-axen viser sig 
begrænsede af ~ P og 0 Po; ofte flere individer samlede i negformige 
grupper; desuden findes en del dott, i smaa, graabrune, stærkt pleo- 
chroitiske, ofte krystallografisk begrænsede blade. — Disse to mineraler 
ligger i en meget finkornig grundmasse, som dannes af en mængde 
smaa, farveløse individer; man kan her adskille plagioklas (med tvilling- 
stribning) og Ævarts (et lyst, klart mineral, uden spaltbarhed, kvartsens 
interferensfarver og udseende; ved koncentrisk-polariseret lys paavist at 
være optisk enaxig); videre er der antagelig lidt orthoklas tilstede. 
Apatit, i temmelig store krystaller, magnetit og titanjern (?). 
Efter den mineralogiske sammensætning staar bergarten, hvis bestem- 
melsen af orthoklas er rigtig, paa grænsen mellem hornblendegranit og 
kvartsdiorit; da strukturen ikke er krystallinsk kornig (som granitens), 
men derimod svarer til den, som karakteriserer flere af f. ex. de sven- 
ske kvartsdioriter, maa vi stille vor bergart i klasse med disse. 
Det kan meget godt tænkes, om end ikke bevises, at disse gange» 
som, efter de optrædende mineraler at dømme, maa være meget SiO>- 
rige, er apofyser fra det nærliggende granitfelt. 
