50 I. H. L. Vogt. 
mit dem Auftreten dieses eruptiven Granits in nahem gene- 
tischen Zusammenhange zu stehen«. 
Senere har T. Dahll ogsaa gjort sig til tolk for 
den samme anskuelse, idet han fremholder, at ertserne ikke 
forekommer i nogen bestemt slags skifer, men i granitgange 
og »nyrer eller lejeformige gange af ren kvarts« i forskjellige 
skifere. Granitgangene sammenlignes med dem, som hører 
hjemme inde i selve gneisgraniten. Han kommer herved til 
den konklusion, at »kobberertserne blev bragt til overfladen 
ved gneisgraniten«. — Endvidere anmærkes, at de fleste og 
vigtigste af vore forekomster skal optræde i nærheden af 
grænsen, og at man paa en mængde steder ser spor af erts 
lige ved grænselinjerne, i hvilken anledning der gjøres op- 
mærksom paa, »at søgning efter metaller kan være at anbe- 
tale langs grenserne«. — Med den sidst refererede frem- 
stilling er jeg ikke ganske enig, idet karterne viser, at der 
optreder ligesaa mange anvisninger i flere kilom.s afstand 
fra greensen som lige ved samme; den eneste storre fore- 
komst, som for øjeblikket er i drift, nemlig Hoffnung grube, 
ligger vistnok lige ved grænsen, men da vi ogsaa har ganske 
udstrakte ertsfelt langt fra samme (f.ex. Guldnæs i Silgjord, 
Aamlid og Bygland i Morgedal), tør vi ikke opstille som 
nogen generel regel, at forekomsterne nær graniten i det hele 
og store skal være de rigeste. 
P. Herter fester fornemmelig opmærksomheden der- 
paa, at ertsen paa forskjellige steder optræder tilsyne- 
ladende lejeformig, hvoraf han slutter, at den dannedes sam- 
tidig med skiferen. For at forklare de egentlige gangfore- 
komster antager han, at metalforbindelser paa en eller anden 
maade er bleven udludet af de allerede existerende lag og 
senere afsat i tilfældigt forhaandenværende sprækker. — Der 
er dog, hvad han selv paapeger, flere omstændigheder, som 
ikke kan forklares ved denne hypothese, saaledes navnlig 
