Norske ertsforekomster. 51 
ikke ertsens højst ejendommelige optræden saavel i granit 
som i granitgange. 
I Udsigt over d. sydl. Norges geologi slutter Th. Kjerulf 
sig til 7. Dahlls fremstilling og opfatning. 
Da der nu til vor disposition staar et meget udførligere 
material end det, som de tidligere forskere havde at raade 
over, skal vi i det folgende forsøge nogenlunde indgaaende 
at redegjøre for vore forekomsters genesis. 
Allerede de rent topografiske forholde giver en svag an- 
tydning til, at ertsen afhænger af graniten, idet nemlig erts” 
distriktet i det hele og store strækker sig i bælte paa nord- 
siden af grænsen mellem granit og skifer (efter T. Dahlls 
kart); af denne omstændighed kan vi dog ikke her uddrage 
nogen sikker slutning, idet bæltet er meget bredt (ca. 20 
kilom. eller derover), og idet dets begrænsning synes at være 
meget svævende. Vi kan altsaa i den her refererede hen- 
seende ikke direkte sammenligne den Thelemark—Seters- 
dal'ske ertsformation med forekomsterne ved den yngre granit 
(se det første afsnit). Det argument, som i genetisk hen- 
seende ved denne ertsgruppe var det afgjsrende, falder i 
Thelemarken omtrent bort. | 
For ganske schematisk at illustrere forbindelsen mellem 
ertsen og eruptiven vil vi opregne de hidtil kjendte punkter, 
hvor erts optræder i granit eller granitgange. — 
I granit: Det store felt ved Klovereidnuten, hvor ertser 
sidder saavel i kvartsgange og langs samme indsprængt i 
graniten som i granitgange; det tilsvarende felt ved Gaas- 
kjærn; skjærp ved Skredvand, Bø grube(?). 
I granitgange!): Næsmark, Mosnap, Moberg, Naper, 
1) Det maa bemærkes, at mine undersøgelser fornemmelig har gaaet for 
sig i Hvideseid, temmelig langt fra granitgrænsen og i strøg uden 
mange granitgange; det er navnlig i Moland, Skafse og Strøms- 
hejen, hvor jeg kun er lidet lokaliseret, at de fleste af de ertsførende 
granitgange findes. 
A* 
