Norske ertsforekomster. 55 
Metalforbindelserne maa hist og her, omend kun ganske 
undtagelsesvis, have dannet sig til erts, forinden graniten gik 
over fra flydende til fast form; det ordinære var dog, i mod- 
setning til, hvad tilfeldet rimeligvis maa have veret ved den 
yngre Kristiania-granit, at vore metalforbindelser først kom 
frem paa et lidt senere stadium, altsaa efter den egentlige 
granit-eruption. — Paa flere steder finder vi, at ertsen netop 
har trængt sig frem paa grænsen mellem granitgangene og 
de tilstødende skifere, dels tidligere (som et sted ved øvre 
Haukum, profil no. 24) og dels senere (som ved flere gange 
paa Strømshejen) end det tidspunkt, da graniten størknede. 
I ren geologisk henseende kan vi sammenligne disse punkter 
‚med de forskjellige slags forekomster af apatit og nikkel- 
holdig magnetkis i gabbro (se foreløbig fremstilling i Geol. 
fers førh. 1883). — Ved to af hinanden aldeles uafhæn- 
gige gange, (nemlig Næsmark og Naper, se kart, fig. 
no. 20 og 21) indtræffer det tilfælde, at ertsen sidder i 
smaa tvergange, der med stor regelmæssighed følger efter 
hinanden. Da det samme princip for spaltedannelsen gjen- 
tagende viser sig, maa vi slutte, at det maa være begrundet 
i forholde, der staar i direkte forbindelse med granitgan- 
genes dannelse. — Vi ved, at de eruptive gange jævnlig 
gjennemsættes af kontraktions-spalter (fremkomne ved afkjø- 
lingen), som staar omtrent lodret paa gangvæggene, og som 
kommer efter hinanden i regelmæssig rækkefølge; der kan 
neppe herske nogensomhelst tvivl om, at det netop var langs 
de paa denne maade fremkomne aabninger, at ertsen i fore- 
liggende tilfælde trængte frem. 
I overensstemmelse hermed er det meget naturligt at 
antage, at ogsaa den svite af parallelle gange, som vi fore- 
finder i Klovereidnuten, svarer til det vertikale afsondrings- 
system, som undertiden viser sig hos graniten. Saavel ved 
granitgangene som ved kvartsgangene kommer vi til det 
resultat, at der ikke gik nogen særegen spaltedannelse forud 
