56 I, H. L. Vogt. 
for ertsens fremtrængen, og det er derfor rimelig, at saa 
heller ikke var tilfelde ved de i graniten optredende fore- 
komster. | 
Inde i skiferen fulgte ertsen dels større spalter og dels 
de smaa, fine aabninger, som jevnlig forefindes langs efter 
lagfladerne; i det første tilfælde fik vi som resultat gange, 
i det andet derimod falbaand. Som tidligere omtalt, falder 
gangene i to underafdelinger, eftersom de oprindelige spalter 
gik parallelt med lagene eller krydsede samme. 
Vi finder jævnlig, at saavel ertsførende kvartsgange som 
falbaand udspringer fra granitgange, der selv holder erts; 
endvidere har vi oftere iagttaget, at granitgange endog i 
større afstand (adskillige kilom.) fra grænsen indeholder erts 
som primær bestanddel. Disse forholde kan neppe udtydes 
paa anden maade, end at de oprindelige metalforbindelser 
ved emanationen ofte i begyndelsen trængte frem langs efter 
granit-apofyserne !), og at de først senere, udgaaende fra de 
eruptive gange, spadserede ind i skiferen. Paa denne maade 
kan vi forklare den store afstand, hvori ertsgangene kan 
fjerne sig fra hoved-graniten, endvidere det store antal 
gange samt det faktum, at de fleste forekomster kun fører 
meget lidet erts. 
Efter forholdene ved Kobbernuten (Bykle) synes det, at 
paa enkelte steder har gange af kvartsdiorit bidraget til at 
bane vej for ertsen og muligens i enhver henseende spillet 
omtrent samme rolle som granitgangene ellers. — Efter P. 
Herters beskrivelse ser det ud til, at et lignende forhold ogsaa 
har fundet sted ved Guldnæs i Silgjord; dette tiltrænger dog 
nøjere redegjørelse. 
Naar man tager for sig det geologiske kart over Thele- 
marken (i resumé gjengivet ved fig. 20), sees det, at graniten 
') som synes i højden at fjerne sig ca. 10 kilom. fra grænsen. 
