AD - I. H. L. Vogt. 
kunde afgjøres, i det hele og store ogsaa at være tilfælde 
med ertsmidlerne i »J. Knudsen« og »Victoria« gange. Det 
er mulig, at vi her staar lige over for en regel af lignende 
beskaffenhed som den, vi tidligere har omtalt ved Stelsvig 
grube, se pag. 291—292. Forholdet maa dog ikke opfattes 
paa den maade, at gangene overalt skal vere rige, hvor de 
setter gjennem kalksten, derimod fattige, hvor de setter 
gjennem gneis og de forskjellige slags skifere, idet vi nemlig 
allerede har seet, at hovedgruben i niveau med de to nedre 
stoller ogsaa er fattig paa de steder, hvor gangen passerer 
kalksten. Derimod lyder vor regel, at de ertsrige partier 
synes fortrinsvis at optræde i de dele, hvor gangen har kalk- 
sten til side-bergart. 
I det hele og store giver det Svenningdal'ske ertsfelt 
meget smukke forhaabninger: der er gange i overflod, og 
gangenes felt er tilstrækkelig stort; der er, efter analogi 
med tilsvarende gangdistrikter, f. ex. Kongsbergs, Freibergs, 
Ober-Harz’s, aldeles betryggende grund til at forudsætte, at 
gangspalterne og med dem i det hele og store ogsaa erts- 
føringen fortsætter paa dybet, saalangt man ved menneskeligt 
arbejde kan naa ned; de ertsførende partier af gangfladen er 
ofte meget rige, om de end, som vi har seet, er lokalt begræn- 
sede, en omstændighed, som naturligvis er højst generende. Af 
sidstnævnte forhold maa de økonomiske resultater ved hver 
enkelt gang være underkastet meget stærke fluktuationer, og 
en parmanent, solid grubedrift kan kun finde sted, naar flere 
gange eller helst det hele ertsfelt drives under fælles admi- 
nistration. Man kan ikke undlade at beklage, at de mange 
gange nu er spredt paa en mængde forskjellige hænder. 
