De norske kyststrogs geologi. IV. 151 
og nærmer sig ofte horizontalfladen. Mere undtagelsesvis er 
dog ogsaa at paavise en stejl faldvinkel, saaledes navnlig op 
efter Indre Storfjeld ved Kulfjordens vestlige side, hvor lag- 
stillingen nærmer sig vertikalfladen. Her afbøjes imidlertid 
snart den vertikale lagstilling og gaar under stærke bugtnin- 
ger udefter Ytre Storfjeld efterhaanden over til at antage en 
svævende til horizontal stilling. (Se profilrits fig. 1). Afde- 
lingens lagrækker have saaledes utvivlsomt efter enkelte strøg 
været udsatte for indvirkningen af ret stærke foldningskræf- 
ter. Og da den ovenomhandlede efter de lavere niveauer 
optrædende gneis navnlig er at paavise, hvor disse foldnings- 
kræfter synes at have arbejdet med den største intensitet, 
kan der maaske være nogen sandsynlighed for, at gneisen 
her optræder som en gjennem disse metamorfoseret omdan- 
nelsesform efter den mere oprindelige glimmergneis. 
e. Glimmerskifer. 
Henimod Snefjord antager bergarten en fra glimmergnei- 
sen mere bestemt afvigende petrografisk karakter. Den gneis- 
artede struktur er her paa det nærmeste tilbagetrængt, og 
bergarten optræder som en renere glimmerskifer i veksling 
med kvartsitartede skifere. Petrografiske forhold synes her 
temmelig bestemt at pege hen paa, at man er kommen ud fra 
den egentlige gneisafdeling og derimod naaet ind til en yngre 
afdeling, der dog fremdeles antages at maatte blive at ind- 
ordne under urfjeldet. Ligefremme aflæsninger med hensyn 
til lejningsforholdene, der mere bestemt kunne pege hen paa, 
at man her har for sig en yngre afdeling, foreligger imidler- 
tid ikke. | 
Den her omhandlede afdeling bygger landpartierne mel- 
lem Snefjord og Refsbotn ligesom ogsaa den store frem- 
springende halvø mellem Refsbotn og Rippefjord, — her dog 
med fradrag af den før omhandlede granulitiske zone langs 
