330 Andr. M. Hansen. 
e, næsten som 2), sate eller satta.*) Skjønt formen med 
vokaltiljevning, såttå, er den almindeligste i Østerdalen, er 
det vel rimeligere at foretrække normalformen sete, som be- 
dre føier sig til vort almindelige målføre. 
Anledningen til at jeg blev bragt til at studere disse 
seter var, at jeg ifjor ved en bestigning af Høgrond opdage- 
de en linje på det nordenfor liggende isolerede fjeld Kringla, 
der aldeles mindede mig om strandlinjerne ved Trondhjem, 
Osterfjorden og Romsdalsfjorden. Jeg undersøgte den siden 
nøiere, men snestorm med sterkt barometerfald hindrede mig 
fra at få brugbare målinger. Ved nærmere at overveie sagen 
erindrede jeg at have hørt omtale, at en strandlinje også 
skulde være iagttaget i Tønset af cand. min. P. Mortenson 
og fandt den også omtalt af A. Blytt (Forh. Chr. Vidensk.- 
Selsk. 1881. Nr. 4). Da jeg iår vilde optage undersøgelsen, 
reiste jeg derfor først op til Tønset. Fra jernbanestationen 
sees en tydelig stribe i skoven i NO., hvilken jeg så ledte 
op på stedet. På opturen kom jeg over den (eller søndenfor 
dens ende?) op mod Holsæteren uden at bemærke den og 
fandt den først længere nordpå mod Bjergeseteren. På seten 
traf jeg to tømmerhuggere, hos hvem jeg fik besked både 
om det østerdalske navn, og om at slige seter fandtes hele 
dalen opover i begge lier, i Tyldalen, i Rendalen o. s. v., 
hvorved jeg straks fik et begreb om fænomenets almindelig- 
hed. En sete såes ogsaa ganske rigtig i tilsyneladende 
samme høide i lien tversover ved Helsingengen — og siden 
en mere tvilsom på vestsiden af Tunna. På turen sydover 
såes en fortsættelse af denne sidste ved Storvang over Få- 
dalen. I Veslelvdalen (Lilleelvdalen) opdagedes straks hele 
tre linjer, to over hinanden over Liengårdene ved den gamle 
*) If. Ivar Aasen’ sete (e’) m. 1) bagdel på legemet, podex, egentlig det 
man sidder på (Sv. såta). 2) en liden flade i en klippe eller på en 
bjergtop. Telem. (Nogle steder sate). I Gudbrandsd. seta (sæta). 
