350 Andr. M. Hansen. 
yderlig pludselig spranget sker. Men dette sprang brin- 
ger os netop over i sete-regionen, som den er udpeget 
ved skuringsmerkerne opad dalene. Den her udviklede teori 
lader os slippe fra den halsbrekkeude slutning, Erdmann af 
lerforekomsten føler sig tvungen til — at den giver »mattet 
af den nedsjunkning, som dessa trakter en gang under glacial- 
tiden varit underkastade.« I fuld konsekvens måtte Erdmann 
for Østerdalens vedkommende gået til en nedsænkning af 
indtil 2000’. Thi blandt de mange værdifulde meddelelser, 
jeg fik fra hr. P. Mortensen var også underretningen om, at 
han havde fundet »hvarfig lera« og det med marlekor i, 
ved Einunda i Foldalen. 
Ved at tænke os leret afsat i bræsjøer vil vi kunne holde 
os til den ellers så sikrede almindelige hævning af 5—600’. 
Ogsa på dette punkt bringer teorien altså en utvungen 
forklaring, og dette forhold vilde kanske alene være nok til 
at man måtte supponere opstemmede sjøer på de steder, hvor 
jeg til forklaring af setedannelsen har forudsat dem. 
De af hinanden uafhængige fænomener, skuringsmærker- 
nes og blokflytningens retninger og morenerekkernes, se- 
ternes og indlandslerets udbredelse leder os således til de 
samme slutninger og sætter os derved i stand til at danne os 
en klarere forestilling om forholdene under istidens slutning. 
Den eiendommelige beliggenhed af bræskillet indenfor 
vandskillet, som induktionen fra disse fænomener har bragt 
os til at antage, synes også direkte at kunne deduceres. 
Sneophobningan på det enkelte sted betinges af forholdet 
mellem nedbørens mængde (reduceret til hvad der blir igjen 
som sne) og den hurtighed, hvormed den igjen borttranspor- 
teres. Når vi nu følger bræen indover over underlagets høide- 
akse, så vil, da bræoverfladens krumningsmål i det hele va- 
rierer meget langsomt (sml. Nordenskiølds sidste indlandsreise 
1 Grønland), nedbørens mengde ligeledes kun langsomt for- 
andres. Derimod vil borttransporteringen pludselig møde 
