Svenske geologer om indsjgerne. 425 
kuperede overflade) staar i forbindelse med sjøerne; der hvor 
bergkollerne er talrigere, er det blot en relativ ulighed, som 
adskiller de mindre forsænkninger mellem dem ifra sjøerne, 
og enhver bergkolle kan siges at være et omvendt billede af, 
hvad hvert klippebækken er, — den første representerende 
den negative, den anden den positive side af sagen. Eller« 
fortsætter han, »med andre ord, den kraft, som har formaaet at 
udhule bækkenerne, har ei været istand til i lignende grad 
at paavirke bergkollerne. Allerede heraf bliver det tydeligt, 
at denne ulighed ei kan bero paa isens denuderende evne. 
Var denne, hvad den virkelig udgives for, skulde ganske sik- 
kert ingen af disse efter sin udstrækning saa ubetydelige 
bergkoller staa igjen, og en saadan til yderlighed ujævn ind- 
virkning paa berggrunden af en rent mekanisk kraft er for- 
øvrigt aldeles utænkbart« Dette argument mod bræernes 
erosion er gammelt, fremsat af Marchison i 1864, og gjen- 
drevet af Ramsay kort efter. 
Beviset indeholder feil ogsaa imod den formelle logik. 
Der sluttes nemlig i virkeligheden saaledes: da bergkol- 
lerne staar igjen, saa formaar isen ikke at denudere berg- 
koller, hvilket er en feil imod den setning i den formelle 
logik, der siger: man kan ikke slutte fra ikke at vere til 
ikke at kunne være. Et exempel vil vise, hvor urigtig 
slutningen rent formelt er: Da der langs St. Gotthards tun- 
nelens sider findes talrige ubetydelige fremspring og fordyb- 
ninger, og da den kraft, som har formaaet at frembringe for- 
dybningerne, har ladet fremspringene blive staaende, saa kan 
mineringen ikke være saa stærk en kraft, som den sædvanlig 
udgives for, og en saadan til yderlighed ujævn indvirkning 
paa berggrunden af en rent mekanisk kraft er aldeles utæn- 
kelig. Paa lignende maade kan man af de ujævnheder, som 
findes i et elveleie, slutte, at elvene ingen eroderende virkning 
har o. 8. V. 
Reelt er slutningen feilagtig, fordi den er baseret paa 
