Svenske geologer om indsjøerne. 427 
er fremkomne ved isens erosion. Det heder nemlig*): »Og 
man ser jo ofte endog de smaleste smaadale mellem berg- 
kollerne bære spor af isens virksomhed i form af fodbrede 
furer i bergvæggenes sider, ja til og med under overhængende 
bergvægge«. Men erkjendes fodbrede furer som spor af isens 
virksomhed, saa synes derved tillige nødvendigvis isens ero- 
derende virksomhed paa fast fjeld at være erkjendt. Naar derhos 
‚bergkollernes afrunding tilskrives isens virksomhed, saa er der 
paavist et agens, som baade eroderer og tilrunder, og som 
utvivlsomt har været virksomt i vore lande, og det synes da 
lidet motiveret at opstille en teori om sekulær forvitring med 
tropisk vegetation og rigelig og varm regn for at forklare 
vor isskurede overflade. Alene den omstændighed, at en fod- 
bred fure kan dannes ved isskuring, viser jo, at denne kan 
virke yderst ujævnt, og forud for de furer, som vi iagttager, 
har der jo under den lange istid gaaet mange lignende, og 
der forlanges da intet andet end tid forat frembringe en 
overflade, som vi nu ser den. 
Dr. Törnebohm tager ligesom Dr. Nathorst isen til hjælp 
ved forklaringen af sjøerne. Saaledes som før berørt, frem- 
hæver han stærkt, at sjøbassiner maa staa i en kausalsammen- 
hæng med istidens eiendommelige forhold. Men om Ramsays 
opfatning af isens evne til erosion bemærker han, at den i 
senere tid, og just af de fornemste gletscherkjendere, er blevet 
bestandig ivrigere bestridt. Dr. Törnebohm vil sikkerligen 
være den første til at erkjende, at geologiske spørgsmaal af- 
gjøres ved iagttagelser og argumenter, og ikke efter autoriteter, 
og jeg vil derfor ikke ved henvisning til literaturen undersøge, 
om de fornemste gletscherkjendere staar paa den ene eller den 
anden side. De argumenter, som anføres, skal vi nærmere 
undersøge. Der siges**): »Man har i mange tilfælde bestemt 
konstateret, at en bræ bar gaaet frem over løse afleininger 
*) Bind IV, pag. 403. 
**) Bind IV, pag. 346. 
