498 Amund Helland. 
uden synderligen at forstyrre (rubba) dem, saafremt de forud 
laa jævnt udbredte foran dem. Var de igjon sammenhobede 
i volde og høier, saa skjøves de tilside af isen; den virker 
planerende paa sit leie, men udgraver det i almindelighed 
ikke, hvad der bedst vises derved, at isen har gaaet frem 
over Skaanes og Nordtysklands diluviale sand- og lerlag uden 
at borttage dem«. Ogsaa dette argument mod isens erosion 
er fremsat af Murchison i 1864 og gjendrevet af Ramsay. 
Selve iagttagelsen, at en bræ kan gaa frem over løse masser, 
er sikker nok, og i virkeligheden beror isens eroderende evne 
derpaa, at løse stene, dels under isen, dels ligetil indfattede 
i samme, deltager i nogen grad i dens bevægelse. Disse 
stene er selve skuringsmaterialet; thi is alene eroderer 
ikke. Men at den argumentation, som ovenfor er ført af 
Dr. Törnebohm, neppe er holdbar, lader sig paavise. Man 
kan nemlig paa samme maade bevise, at elven ingen 
eroderende indflydelse har paa underlaget: Det er i mange 
tilfælde bestemt konstateret, at en elv gaar frem over løse 
afleininger uden synderligt at forstyrre dem, hvis de forud 
laa jævnt udbredte foran samme; og det samme ræsonne- 
ment, i kraft af hvilket det søges bevist, at isen ikke 
eroderer, fordi den har gaaet over Skaanes og Nordtysklands 
diluviale sandlag, kan benyttes til at bevise, at Nilens vande 
ingen eroderende indflydelse udøver, fordi de strømmer over 
de løse masser i sit eget delta. 
Hvad her er glemt, er den omstændighed, at bræerne 
ligesom elvene har sit erosionsgebet og sit afleiningsgebet. 
Hvad bræen slæber med sig i grundmoræner, midtmoræner 
og paa sin ryg, samles, forsaavidt det ikke er opslidt og ført 
afsted til elvene, ved bræens nederste ende, og ved enkelte 
meget betydelige bræer kan den nederste del være i den grad 
bedækket med og omhyllet af bræens eget detritus, at man 
ikke ved, om man staar paa bræen eller paa morænen. At 
et saadant stadium i isbræernes mekanik kan indtræde, er 
