430 Amund Helland. 
kraft end isen besad, var det omsider nødvendigt, at de løse 
masser maatte tiltage i mægtighed nær isens grændser, og at 
bræens egen udfyldning blev stærkere end dens erosion. 
Om bevægelsen af ismasserne bemærker Dr. Törnebohm*: 
»Bevægelsen i isens underste dele maa have været yderst 
langsomt og nogen storartet transport af sten og grus under 
isen kan neppe antages at have fundet sted; bundmorænerne 
omkring grændsen for isens største udbredelse maatte nemlig 
ellers være langt mægtigere og mere sammenhængende end 
de i virkeligheden er« Desværre er jeg ikke sikker paa, om 
jeg har forstaaet Dr. Törnebohms tanke paa dette sted. 
Grændserne for den svenske og finske ises største udbredelse 
ligger jo paa den store nordeuropæiske slette. De tyske geo- 
logers geschiebelehm opfattes, saa vidt jeg ved, almindeligvis 
som grundmorænen. Men geschiebelehmet og de andre glaciale 
dannelser strækker sig jo her over 2 millioner kvadratkilo- 
meter, og mægtigheden naar jo tilsammen 100, 200 jo op til 
400 fod for alle disse glaciale dannelser tilsammen. 
»Langsefter de laveste sænkninger, i hvilke de vældigste 
isstrømme samledes, kunde dog bevægelsen være relativt be- 
tydeligt, hvilket vises derved, at glacialfurerne saavel paa 
Sveriges østre som vestre kyster er uden sammenligning 
større end i det indre af landet**)«. Den her omtalte iagt- 
tagelse, at furerne er større eller maaske rettere bedre ved- 
ligeholdte langs kysterne end i det indre af landet, synes i 
det hele ogsaa at bekræftes i Norge i fjordlandskaberne, men 
heraf tør man neppe direkte drage den slutning, at bevægel- 
sen har været relativt betydeligere her end i det indre af 
landet. Først viser den direkte iagttagelse, at en isbræ i en 
grønlandsk fjord kan bevæge sig med mindst 20 gange saa 
stor hastighed som i en anden nærliggende fjord; isstrøm- 
menes hastighed er visseligen i hver dal og fjord afhængig 
*) Bind IV, pag. 349. 
**) Bind IV, pag. 349. 
