Svenske geologer om indsjøerne. 447 
lang og dyb indsjø i Skågerak, hvilken vilde naa helt øst 
fra Langesundsfjorden indtil vest for Jæderens nordlige del, 
og som vilde være mindst 280 favne dyb. Største dyb i Skagerak 
mellem Skagen og Hiserø er nemlig 430 favne, men dette 
dyb vilde ved en hvilkensomhelst hævning kun formindskes 
med 150 favne. 
Med Törnebohm er jegzenig i, at de indsjøer, som maatte 
have været forhaanden før istiden i den lange tid, da landet 
laa over havet, maatte være udfyldte, og fremdeles mener jeg 
med Nathorst, at deslige af løse masser fyldte indsjøer maatte, 
om de fandtes, være rensede under istiden. Hvis vi over- 
hovedet tænker os vore indsjøer som preglaciale, saa kommer 
vi nødvendigvis til de franske og italienske geologers reex- 
cavations teorier. | 
Dr. Törnebohm søger at forklare sjøernes dannelse paa 
følgende maade*): »Før troede man, at Skandinavien under 
de sekulære niveauforandringer forholdt sig som et eneste fast 
sammenhængende hele; nu ved man, at saa ikke er tilfældet; 
berggrunden er ikke et helt sammenhængende stykke, men 
ved sprækker sønderskaaret i utallige dele lig en uhyre mo- 
saik. Ved de sekulære niveauforandringer og ved de forstyr- 
relser, som jordskjælvene foraarsagede, kunde disse dele ei 
fuldkommen følges ad, den ene bevægede sig noget mere, den 
anden mindre, ujævne sætninger opstod. Herved turde is- 
massernes tryk have medvirket ikke ubetydeligt. Allerede 
under de foregaaende perioder havde forstyrrelser i berg- 
grunden foregaaet, og som følge heraf havde ikke alle disse 
særskilte stykker samme stabilitet, en del laa løsere, en del 
fastere, lig stenene i en løst. brolagt gade. Da de senere 
belastedes med en efter lav beregning 2 til 3000 fod meetig 
ismasse, blev de tvungne til at indtage en mere ensartet lige- 
vægtsstilling; de dele, som laa løsere, sank ned, kiledes fa- 
*) Bind IV, pag. 350. 
