450 Amund Helland. 
synes nodvendigvis ei alene at maatte forudsette sprekker 
forat faa mosaiken istand, men ogsaa tomme rum forat give 
plads for de nedtrykkede løsnede stykker. 
Exemplet fra Pingvellir er af overmaade stor betydning, 
da man der har anledning til at se, hvorledes en 
forsænkning, fremkommet ved dislokation og indstyrtning, i 
virkeligheden ser ud. Dens yderst eiendommelige form, et 
fladt sunket landskab begrændset af de to gjäer, som ovenfor 
beskrevet, er høist forskjellig fra vore dales og sjøers form, 
og disse forholde her ved Almannagjå er jo af alle erkjendt 
som i sit slags enesiaaende. 
Jordandalen og det Døde Hav giver efter Lartet et mærk- 
værdigt exempel paa en. betydelig forrykning, der, i modsæt- 
ning til de forrykninger, vi kjender fra de ældre formationer, 
paa en iøinefaldende maade giver sig tilkjende i overfladen. 
Det Døde Havs omgivelser bestaar ligesom den største 
del af det faste fjeld i Palæstina overhovedet af lag tilhørende 
Kridt og Eocæn, og de bergarter, der tilhører disse to for- 
mationer, ligger konformt over hverandre og har samme pe- 
trografiske karakter. 
Ved det Døde Hav kommer en sandsten (grés de Nubie) 
ud i dagen, men kun paa sjøens østside ved foden af de 
bjerge, der begrændser sjøen mod øst. Denne sandsten be- 
dækkes af kalklag tilhørende Kridt, der atter bedækkes af 
lag tilhørende øvre Kridt og Eocæn. 
Fra Middelhavet af hæver lagene fra Kridt og Eocæn 
sig, indtil de danner Judabjergenes ryg, som fortsætter ligetil 
Libanon over Galilæas bjerge. Men fra ryggen, der ved Je- 
rusalem ligger 779 meter over havet, falder de i modsat øst- 
lig retning ned mod det Døde Hav, der ligger 392 meter 
under havets overflade, og da selve sjøen er 1808 fod (397 m) 
dyb, saa ligger det dybeste punkt af dens bund 789 meter 
under havets overflade. 
De lag, der tilhører øvre Kridt og Eocæn, og som fra 
