452 Amund Helland. 
Argumenter mod Dr. Nathorsts og Dr. Törnebohms teorier. 
Jeg kommer nu til nogle bemerkninger, der gjælder baade 
Dr. Törnebohm og Dr. Nathorsts teori. Saavidt jeg kan for- 
staa, hersker der enighed om, at der fer istiden fandtes 
dale dannede ved erosion, at disse fer istiden havde naadet 
et vist dyb, hvor stort ved vi ikke. Det er derfor iser med 
hensyn til de bekkenformede fordybning, at der gjer sig 
forskjellige meninger gjældende. Men nu er der et stort for- 
hold, som de svenske geologer synes delvis at glemme, naar 
de opstiller sine teorier, og det er indsjøernes plads i dalene. 
Lad os med Dr. Törnebohm tænke os indsjøerne dannede ved 
en lokal sænkning, efterat landskabet er opskaaret i mosaik. 
Vi ved, at de sprækker og forskyvninger, som har sønder- 
skaaret fjeldgrunden, i det hele gaar i forskjellige retninger, 
har forskjelligt streg, og deres beliggenhed falder ikke sammen 
med de veie, som det rindende vand tager, eller som isbræerne 
tog. Disse eroderende kræfter følger som regel i det hele 
linien for det stærkeste fald. Vi skulde altsaa vente at finde 
erosionsdalene gaaende i en retning, og de ved sprækker 
sønderskaarne, senere til bassiner nedtrykkede dele af fjeld- 
grændsen gaaende oftest i en anden retning. Dette er ogsaa 
virkglis tilfælde med Jordandalen og dens forlængelser, hvilke 
gaar parallelt med Judabjergenes høideryg, medens erosions- 
dalene fra Judabjergene, saaledes som karterne viser, gaar 
lodret paa denne retning. 
Et i mosaik -opskaaret landskab vilde give sjøer og dale, 
der kunde skjære erosionsdalene i forskjellige retninger, og _ 
hvis sjøerne var fremkomne efter forrykninger, saa sent som 
under istiden, og isen ikke eroderede, saa vilde der indtrefte 
eiendommelige hydrografiske forhold, saaledes som vi ser nær 
Pingvellir, hvor elven Oxarå pludselig styrter ned i sprækken 
ved Almannagjå, der skjærer elvens løb. 
Hvis sjøerne var dannet ved sekulær forvitring, idet 
