6 
Det staar som en uopløst Gaade at forklare de dybere liggende Aarsager, der maa antages at have ligget til Grund 
for denne Besynderlighed, at der hos saa ner beslegtede Nabofolk med samme Gudelere og samme religiose Opfatning — som 
de tre skandinaviske Folkegrene — paa en og samme Tid har været saa liden Overensstemmelse i Gravskikke, især da Dan- 
marks Naboer mod Syd, de nordtydske Saxere, synes at have holdt fast ved Ligbrænding, aldenstund Karl den Store sætter 
Dødsstraf for denne hedenske Gravskik. (Capitul. A.D. 785). Men forsaavidt man i Gravenes Indredning og i det medgivne 
Gravgods har Ret til at se et Udtryk for den afdødes egen og hans Omgivelsers Opfatning af Livet efter dette, idet Grav- 
godset forudsættes at være medgivet i religiøst Øiemed, med Tanken paa Livet hinsides Graven, synes de i Norge fra Vikinge- 
tiden forekommende Gravminder at være talende Vidnesbyrd om, at her maa Asareligionens Valhallatro have været stærkere 
udviklet og inderligere tilegnet end i nogen anden Del af Norden. De hedenske Nordmænd har i disse Asareligionens sidste 
Aarhundreder, i Gravskikke og Gravminder, givet et ulige fyldigere Udtryk for sine Forestillinger om Livet efter Døden end 
i noget andet Afsnit af vort Fædrelands Oldtid. 
Imidlertid er at mærke, at uagtet Opførelsen af Gravhauge bevisligen har holdt sig i Norge gjennem hele Jernalderen, 
det vil sige, uagtet man kan paavise Gravfund fra Jernalderens forskjellige Afsnit, er det dog sjelden eller aldrig Tilfælde, at 
man paa samme Gravplads eller indenfor en enkelt Bygd eller et begrændset Terrain kan forfølge Udviklingen. Gravhaugerne, 
især i det vestenfjeldske, synes at optræde mærkværdig spredt og usammenhængende. I mange, ja vistnok i de fleste Tilfælde 
viser det sig, at naar der paa en Gaard findes flere end en Haug, tilhører de alle omtrent samme Tidsafsnit. Særligt fra 
Vikingetiden forekommer Gravhaugene enkeltvis. Krigshøvdingen, Storbonden, Ættens fornemste Mand eller Mænd, Krigerne 
og enkelte mægtige Kvinder har faaet sin Haug, — men hvor er Familiernes andre Medlemmer stedte til Hvile, hvorledes er 
Almuen og Folket i Almindelighed blevet begravet? Derom ved vi hidtil, trods de norske Funds relative Talrighed, lige saa 
lidet, som om Forholdet mellem de to i Vikingetiden anvendte Gravskikke: Ligbrand og Hauglægning. Men idet ikke alene 
Fundenes Fordeling i Nordens forskjellige Lande viser de største Afvigelser, men ogsaa indenfor Norges Grændser godtgjøre, at 
Opførelsen af Gravhauger i de forskjellige Landsdele maa have været rykkevis, uden at man paa fyldestgjorende Maade kan angive 
de Grunde og Hensyn, som til hver Tid og paa hvert Sted har været de bestemmende, vanskeliggjøres Anvendeligheden af det rige 
Materiale. Fund fra Norges vidtadskilte Bygder kan, fordi om de nu ligger samlede i samme Museum, neppe med tilstræk- 
kelig Paalidelighed benyttes som sammenhgrende Led i Udviklingsgangens Beviskjæde. Der savnes baade store Gravflader 
fra et længere Tidsrum og tilstrækkelig talrige Fund fra begrændsede Omraader for at man med ønskelig Sikkerhed skal kunne 
forfølge Udviklingen og Skridt for Skridt eftervise Overgangens Enkeltheder. Dertil viser de forskjellige Landsdele altfor store 
indbyrdes Afvigelser. Baade i den ældre Jernalder og i Vikingetidens Gravhauger synes saaledes f. Ex. Ligbrand at have 
været den mest anvendte Gravskik i Norge, men Forholdet er høist ulige inden Landets forskjellige Egne. 
Yngre Jernalders Grave med ubrændte Lig ere hyppige i de throndhjemske Amter og i Tromsø Stift, men har 
hidtil vist sig forholdsvis sjeldne paa Strækningen fra Lindesnæs til Stadt. (Rygh, Aarb. 1877, S. 158). 
Folkevandringstidens eller den saakaldte Mellemjernalders Grave, oftest med ubrændte Lig, ere sjeldne i Sverige, 
næsten ukjendte i Danmark, men har i ikke ringe Antal været paatrufne langs Norges sydvestre Kyststrækning, uden imidlertid 
paa langt nær at kunne udfylde eller tilfredsstillende belyse de Aarhundreder, der ligger nærmest forud for Vikingetidens 
Begyndelse. 
Udbyttet af Undersøgelserne har ikke staaet i Forhold til Materialets Rigdom. Uagtet Vikingetiden i Norden kun 
for en Del tilhører Forhistorien, frembyder dette Afsnit. fremdeles mange kulturhistoriske Gaader. Specielt har Forklaringen af 
Overgangen fra den ældre Jernalder til den yngre frembudt særegne Vanskeligheder og er bleven anseet som det for Nordens 
Historie allervigtigste af de Spørgsmaal, som den nordiske Archeologi endnu har tilbage at løse. (Rygh, Aarb. 1869, S. 183). 
I Overensstemmelse med den tidligere sædvanlige Antagelse, at en gjennemgaaende Kulturforandring i den forhistoriske 
Tid rimeligst sattes i Forbindelse med Indvandringen af et nyt Folk, har det ogsaa af fremragende Forskere været antaget, at 
ved den yngre Jernalders Begyndelse skulde en ny med den ældre Befolkning beslægtet Herskerstamme have udbredt sig over 
Skandinaviens Lande. Andre har med Styrke hævdet Nødvendigheden af at antage en rask indre Udvikling som Forklaring 
paa den gjennemgaaende Kulturforandring, som ifølge Oldsagernes Vidnesbyrd antages at have fundet Sted, den samme Udvik- 
ling, der i Stilhed skulde have modnet de nordiske Stammer til at blive det Folk af historisk Betydning, der ved Vikingetogene 
gjør sig gjældende paa den europæiske Krigsskueplads. 
Forudsætningen for alle de forskjellige hidtil fremkomne Forklaringsforsøg om den yngre Jernalders Oprindelse har 
naturligvis været, at de ny optrædende Oldsagsformer, Ornamenter o. s. v. virkelig ogsaa ere af hjemlig Oprindelse. Første 
Betingelse for jordfundne Oldsagers Brugbarhed til kulturhistoriske Slutninger er nemlig og maa være, at hjemmearbeidede 
Stykker sikkert kan adskilles fra det udenlandsfra indførte. Og herom har der ikke været Tvivl, men fuld Enighed. Den 
yngre Jernalders let kjendelige, ensartede Oldsager ere paa Grund af sine formentlig karakteristiske Eiendommeligheder antagne 
som sikre Beviser paa indenlandsk selvstændigt Arbeide. Indtil den yngre Jernalder skulde den indenlandske Industri have 
ET ET FEN PE I EE EN EE 
