De nordiske Vikingesværd. 
Sværdet er af alle Vaaben det eneste, der har holdt sig gjennem alle Tider igefra Broncealderens hemmelighedsfulde 
Tidsalder til vore Dage. 
Bestemt for Nærkamp, Mand mod Mand, betinger det Mod og personlig Tapperhed, er derfor Sagnheltens Yndlings- 
vaaben og Krigsgudens Symbol. 
Sværdet har som Vaaben en dobbelt Opgave, at tilfoie Saar og at verge. For paa bedste Maade at svare til Hen- 
sigten har det i Tidens Lob undergaaet mange Forandringer. Erkjendelsen af den Overlegenhed, som den hensigtsmæssigste 
Vaabenform bestandig har givet, har uvilkaarligen i denne Retning bragt alle Parter til paa bedste Maade at følge med Tiden, 
og til hurtigst muligt at optage fra Ven eller Fiende enhver Forandring, der praktisk viste sig at være en Forbedring. Alle 
tilfældige Hensyn, saasom vexlende Moder eller Enkeltmands Indfald, der ellers i saa mange Retninger har været bestemmende 
for Valg af Form, har for Sværdets Vedkommende maattet træde i Baggrunden ligeoverfor Spørgsmaalet Liv eller Død, og 
selv nationale Fiendommeligheder har derfor vistnok kun for saa vidt fundet Udtryk i Sværdformen, som de har staaet i For- 
bindelse med en særegen Kampmaade, saaledes f. Ex. Krumsabelen, den rette Stødkaarde o. s..v. 
Gjennem hele Oldtiden ligetil den senere Middelalder synes Sværdet væsentlig at have været forbeholdt de befalende, 
desuden at have hørt med til Rytteriets Bevæbning. Om de verdenserobrende romerske Sværd er Efterretningerne usikkre. 
Det korte Stødsværd bragte Roms Soldater Seieren over de med lange Hugsværd bevæbnede Galler, medens den under 
Keiser August optagne Spatha med tvæegget Klinge vistnok kun blev ført af de til Hest tjenstgjørende Hjælpetropper og af 
det romerske Kavaleri. I Karl den Stores Here var Spyd og Skjold den almindelige Krigers lovbefalede Udrustning »arma 
id est scutum et lancea« (Capitul II, $ 4, 22). Rytterne derimod skulde have Skjold og Landse, et tveegget og et enegget 
Sværd, Bue og Pile. Ogsaa blandt Angelsaxerne (Kemble, Hore ferales 203 o. f.), var Spyd og Skjold Fodfolkets sædvanlige 
Vaaben, og da Angelsaxerne efter alle Beretninger lige til den normanniske Erobring gjennemgaaende foretrak at kjæmpe 
tilfods, var det hos dem kun Adelen, der gjorde Krigstjeneste tilhest, og som derfor var udrustede med tvæeggede Sværd. 
Samtidigt synes de norske Gravfund og bevarede Traditioner at samstemme i, at i Vikingetidens Aarhundreder var 
Sværd de nordiske Krigeres fornemste Værge. Af haugfundne Vikingesværd kjendes hidtil alene fra Norge over 1400 og ifølge 
de islandske Sagaer var det sædvanligt i Vikingetiden, at selv jævne Bønder var i Besiddelse af gode Sværd. 
Gravfundene beviser yderligere, at de nordiske Vikinger har havt to Slags Sværd: eneggede og tvæeggede, begge | 
Slags for en Haand. Ifølge Professor Ryghs Optælling havde man i 1885 for Norges Vedkommende Kundskab om 288 
eneggede og 716 tvæeggede, medens 468 var ubestemte, ialt 1470 Stykker. 
Forholdstallet bliver altsaa otte tvæeggede til tre eneggede. (Rygh, N. O., 1885, 27). 
Blandt de eneggede er flere let igjenkjendelige udenlandske Stykker. Fig. 1, Tab. V gjengiver saaledes en ægte 
Scramasax funden i Gloppen i Nordfjord. Dette Slags Sværd havde stor Udbredelse blandt Franker, Alamaner og Burgunder og 
holdt sig lige til ned i 13de Aarh. (Lindenschmit, Handb. 213). Tangen (»la soie«) er i Regelen paafaldende lang. En anden Eien- 
dommelighed er de fordybede Linier, som i de fleste Tilfælder ere anbragte tæt under og parallele med Ryggen. Scramasaxen 
fra Gloppen har tydeligvis været et Pragtstykke; Tværsnittet Fig. 1 c, viser de fordybede Liniers fine Profiler,!) desuden er der 
under disse indfældt et damasceret Baand, der ved sit kunstfærdige Arbeide vel væsentlig har tjent til at smykke, men desuden 
1) Lacombe (S. 92) anfører at Scramasaxens Render eller »Carax’er« brugtes til at fyldes med Gift; saaledes som Gregorius beretter om 
Fredegunde. Dette maa ialfald kun være skeet undtagelsesvis; samme Forfatter (S. 83) bemærker, at de vildeste Folkeslag blues ved at anvende Gift i 
Kamp mod andre Mennesker. 
