9 
ogsaa til at styrke Klingen. Haandtaget har havt Jernhjalt med stor Knap og riflet Metalbelæg, ganske som de Fig. 2, 3, 4 
Tab. I, Fig. 10 Tab. II, Fig. 2 Tab. IV eller Fig. 1 Tab. VI afbildede tvæeggede Sværd. Andre derimod som B. M. No. 2519 
fra Jæderen og N. O. 497 fra Bamble ere fundne med bar Tange. Scramasaxen har spids Od, idet baade Ryg og Eg ere 
buede. Hovedmængden af de i norske Vikingegrave fundne eneggede Klinger har derimod ret Ryg; kun Eggens Spids er 
buet og danner Odden. Dette Slags eneggede Sværd ere af høist forskjellig Størrelse, fra en stor Kniv til almindelig Sværds- 
længde, men har vistnok blandt Vikingerne, ligesom i det øvrige Nordeuropa, især langs Nordsøens Kyster, havt Fællesbenæv- 
nelsen Sax. De fleste findes med bar Tange, enkelte især store Exemplarer har eiendommelige flade, kantede Jernhjalt (cfr. 
N. O. 491), andre viser forskjellige af de paa de tvæeggede Sværd almindeligt forekommende Hjaltformer især med riflet 
Metaldække. Lignende Hjalt forekommer undtagelsesvis ogsaa paa mindre Exemplarer.  Aarsb. 1877, S. 22, No. 107 nævner 
saaledes et med kun 0.465 lang Klinge. Hertil kommer, at ved Vikingetidens Begyndelse er den eneggede Sværdform ukjendt 
i Norge. Fra Norges ældre Jernalder kjendes neppe mere end to eller tre sikkre Exemplarer (se N. O. 190). Det sammesteds 
afbildede Fig. 191 med éiendommeligt buet, vel vedligeholdt Klinge kan umuligt være de Jernfragmenter, hvorom Fundberet- 
ningen melder (se Undset, n. Oldsager, S. 8—13). I Bergens Museum forekommer kun en Kniv, B. M. No. 4296, fra Øvrevold i 
Lærdal, funden sammen med Mosefundsvaaben og med Andreaskors mellem parallele Linier paa Ryggen, samt en kort Klinge 
med bar Tange fra Sæter i Logns Sogn, Stryns Præstegjæld (B. M. No. 3244a). Ikke før er imidlertid Vikingetogene begyndt 
forinden de i Norges Vikingegrave optræder i stort Antal, en Omstændighed, der synes at fortjene ligesaa stor Opmærksomhed, 
som den at »de eneggede svården saknas alldeles i Sverige« (H. Hildebrand, Statens hist. Museum 75, cfr. dog Mont. Statens 
hist. Museum 1886, 49). 
Nu synes det, at Smedningen af en saadan enegget Klinge ikke maatte være større Opgave, end at en flink Kniv- 
smed kunde løse den. De fleste viser ogsaa kun kileformet Tværsnit og ingen iøinefaldende Kunstfærdighed. B. M. No. 1733 
kan imidlertid være et Vidnesbyrd om, hvor vanskeligt det er fra vor Tids Erfaring at gjøre Slutninger med Hensyn til Oldtidens 
Arbeidsevne. Denne eneggede Klinge er en kraftig Sax og fundet sammen med den Fig. 4 Tab. V afbildede fint damascerede 
tvæeggede Klinge, men Smeden har ikke magtet at forene det kraftige Blad til et sammenhængende Stykke; fra Tangeroden 
til henimod Oddens Bøining gaar langs hele Bladets Midt en aaben Sprække fremkommen ved ufuldstændig Sveisning af Ryg 
og Eg. Andre Stykker danner desuden Undtagelser i den modsatte Retning. Univ. No. 696 fra Hurum har hulsleben 
damasceret Klinge. Univ, No. 5564 fra Toten er en spids stor Kniv, 0.425 lang, ligeledes med damasceret Blad, sandsynlig 
en sydifra røvet »cultellum qui dicitus dagger« (Hewitt, ancient Armour I, S. 154). Odo de Rossilion nævner i sit Testamente 
(af 1298) »meum magnum cultellum et meam parvam ensem«. 
Efter al Sandsynlighed har Størstedelen af de eneggede Vikingesværd et nært Slægtskab med Frankerrigets Semispatha 
og specielt tør man vistnok i de store eneggede Klinger, der ofte har samme Slags Hjalt som de tvæeggede, gjenfinde den 
saakaldte Langsax der fortrinsvis synes anvendt af de nordtydske Stammer, og som særskilt nævnes i den paa Karl den 
Stores Tid forfattede frisiske Landslov. Oprindelsen er imidlertid ikke saa let at paavise som for Scramasaxens Vedkommende, 
dog synes den Omstændighed, at saavel eneggede som tvæeggede Sværd ofte viser samme Hjaltform, og begge Sværdformers 
samtidige Optræden i de norske Vikingers Hænder, at forudsætte Sandsynligheden af et Slægtskab mellem begge, hvorom de 
 tvæeggede Klinger ved nærmere Undersøgelse synes at kunne give Oplysning. 
Uagtet de eneggede Klinger forholdsvis ofte forekommer i de norske Vikingefund, træffes de sjelden alene men 
næsten altid i Forbindelse med, altsaa som et Slags Reservevaaben til det store tvæeggede Vikingesværd, der var et ulige 
kunstfærdigere, og kostbarere Vaaben, Vikingens bedste Skat, Gjenstanden for Samtidens høieste Beundring, forherliget i Sagn 
og Saga. »Det er ikke vanskeligt at vinde Gods, naar man har et godt Sverd«, »et godt Sværd er den halve Seier«, ja om 
Varjagerrusserne fortælles endog at de ved en Drengs Fødsel tilkaster ham et Sværd med de Ord: »dit er kun, hvad du 
vinder ved Sværdet«. 
De i Norge forekommende fordetmeste haugfundne tvæeggede Sværd har alle omtrent samme Længde, circa 0.80 m. 
Langsmed hver Side gaar en bred Hulrand. Eggene ere næsten parallele indtil Odden, der altid er afrundet, hvilket viser, at 
Vaabenet væsentlig har været beregnet paa Hug men ikke paa Stød, i Lighed med hvad man ved om de galliske Sværd. 
Haandtagets Form er temmelig vexlende, dog som Regel konstrueret efter samme Princip, saaledes at de forskjellige Variationer 
kan indordnes under enkelte, indbyrdes meget overensstemmende .Grupper.  Haandtaget er Sværdets mest særtegnende Del 
(Nordb. Aandsliv, S. 33) og det karakteristiske for de i Norden fundne Vikingesværd er, eller skulde være, at Mellemkavlen er 
støttet af to kraftige Hjalt af Jern, hvoraf det indre (kaldet høggrö, >: Hugplade) skulde tjene som Parérstang, medens det 
ydre, af samme Form, men noget mindre, i Regelen var forenet med en stor Knap, der dels var glat, med enten vinkelbøiet 
eller afrundet Konturlinie, dels udtunget. 
Mellemstykket (medalkafli) har tydeligvis i Regelen været belagt med Træ; enkelte bevarede Exemplarer viser, at omkring 
Træet har været surret smaa Linbaand og paa Pragtstykker Guldbaand. Olaf den Helliges »Hneitr« havde Guldtraad paa Hjaltet. 
2 
