IO 
Tværsnittet er ovalt, og Tykkelsen størst nær Indrehjaitet, altsaa ikke, som i senere Tider, paa Midten. 
- Om disse i Norden fundne tvæeggede Sværd har det været almindeligt lært og antaget at de skulde være en i 
Norden udviklet eiendommelig Form (Worsaae, de danskes Kultur i Vikingetiden, 38). 
»I Hovedformen ere de kjendelig forskjellige fra Skotternes, Irernes, Angelsaxernes og Frankernes Sværd paa samme 
Tid« (Worsaae i Illustr. Tidende 1881, 291). 
»Hvorsomhelst denne Slags Sverd ere fundne udenfor Norden, viser Fundforholdene at vi kun har med Vikingers 
Efterladenskaber at gjøre, ikke med vedkommende Lands egne Frembringelser« (Nordb. Aansliv, 34. — Det kgl. Museum for 
de nordiske Oldsager 1886, 54). 
Naturligvis har det ikke undgaaet Oldforskernes Opmærksomhed at der i de nordiske Oldskrifter nævnes om indforte 
Sværd, men idet man lod disse danne Undtagelserne, har man ved Spørgsmaalet om Vikingesværdenes Oprindelse ladet deres 
nuværende geografiske Udbredelse, i Overensstemmeélse med den saakaldte statistiske Bevismaade, være det væsentlig afgjørende. 
»Denne metod grunder sig paa en sats, hvilken endast med orått skulle kunna kallas en hypotes, den ljuder: om 
»man af en karakteristisk typ tråffat ett stort antal exemplarer inom ett vist område, men utanför dette område jemförelsesvis 
»mycket sållan, så år det i hög grad sannolikt, att typen år inhemsk, att alla föremål af denna typ åra förfårdigade der, och att 
»de få, som hittats annorstådes blifvit förda derifran till de stållen der de påtråffats« (Antikv. Tidskr. for Sverige, 8 Del, 12). 
Nu er der i Norden paavist over 800 tvæeggede Vikingesværd, medens Grændsen for deres Udbredelse skulde være 
saa bestemt »at de endnu ingensinde sikkert vides at være fundne sondentor Eiderenc. 
»De ere ikkun trufne i det skandinaviske Norden selv eller i de Lande, som maatte bøie sig under Nordboernes 
»vældige Sværdslag« (Worsaae i Illustr. Tidende 1881, 291). Heraf fulgte det som en given Sag at disse Vaaben maatte være 
af hjemligt Arbeide. De var en nordisk national Vaabenform, ja endog et Udtryk for Nordboernes fysiske Overlegenhed.« 
Utvivlsomt har man imidlertid i dette Tilfælde gaaet ud fra Forudsætninger, der ikke har den Almengyldighed, som man har 
troet at kunne tillægge dem. 
Allerede Fundomstændighederne og Fundenes Fordeling indenfor de tre nordiske Riger synes at give et tydeligt 
Fingerpeg til en anden og naturligere Forklaring af dette Forhold. 
Af de bevarede saakaldte »nordiske« Vikingesværd er den overveiende Mengde fra norske Gravhauge; fra Dan- 
mark og Sverige er tilsammen neppe 100; fra Jylland kun to eller tre. Sværd og Ox, der i Norge altid hører sammen, er i 
Jylland ikke fundet i en Grav (Aarb. 1881, 156). Netop paa den Tid, da Danmark ved Hedenskabets Slutning udmærker 
sig ved krigersk Kraft og tapre Bedrifter, savnes i mærkelig Grad hjemlige Mindesmærker og bevarede Oldsager. I Sverige 
ere Gravfund hyppige nok, men Vaaben findes forholdsvis sjelden deri, og alene mod Syd. Vikingefundenes Udbredelse 
indenfor det hedenske Norden viser sig altsaa at staa i nøie Forbindelse med og at være Udtryk for ulige Begravelsesskikke, 
der samtidig har været i Anvendelse inden Nordens forskjellige Lande. Selv paa det sagnrige Island er Grave med Vaaben 
sjeldne. Dette Udslag af Valhallalæren har særlig gjort sig gjældende inden Norges Grændser. Ikke før er ved Kristendom- 
mens Indførelse Begravelsesskikken bleven forandret i Norge, førend ogsaa her alle Slags Vaabenfund blive ligesaa sjeldne, som 
Vaaben fra Vikingetidens Aarhundrede vise sig at være i de tilgrændsende tidligere kristnede Lande mod Syd og Vest. Naar 
vi erindre at Vaabnene i Vesten aldrig blev nedgravne med de Døde, og som Følge heraf gik i Arv fra Slægt til Slægt, samt 
brugtes indtil deres fuldstændige Tilintetgjørelse, er det intet Under, om saavel karolingiske som norske (frisiske) Sværdfund høre 
til de store Sjeldenheder i England og Frankrig, — uden at deraf maa sluttes at disse Lande ingen Sværdtilvirkning kjendte. 
Forøvrigt er ikke alene Vaaben, men overhovedet alle Slags Metalarbeider fra Karolingertiden yderst sjeldne i Vest- og Mellem- 
europas Samlinger, hvorfor det ode og 10de Aarhundrede almindelig ere anseede for de mindst kjendte, og ved bevarede sam- 
tidige Mindesmærker mindst oplyste i den europæiske Middelalders Kulturhistorie. Denne Mangel paa Sammenligningsmateriale 
har vel ogsaa utvivlsomt været væsentlig Aarsag til, at saavel inden- som udenlandske Forskere har ladet sig forlede til, af 
Fundstatistiken at drage Slutninger med Hensyn til Vikingesværdenes Oprindelse. 
Ved de nu foretagne Undersøgelser er imidlertid tilveiebragt Oplysninger, om hvis Tilværelse man før var ukjendt, 
men som synes i væsentlig Grad at modificere den Opfatning, som hidtil har været gjældende om disse Vaabens nordiske Oprin- 
delse og nationale Eiendommelighed. 
Endnu paa Bayeux-Tapetet sees Krigerne baade i Erobrerens og i Harolds Hære at føre Sværd, der paafaldende 
ligner vore Vikingers, med Hensyn til baade Klinge og Haandtag. Dog er det de normanniske Ryttere som fortrinsvis kjæm- 
pede med Sværd, det angelsaxiske Fodfolk med Øxer, ligesom de samtidige angelsaxiske Billedtegnere jevnligen udstyrer 
sine Krigere med netop de samme Slags Sværd og Hjaltformer, som vi gjenfinder paa vore Vikingesværd. Og de islandske 
Sagaskrivere gaar ligervis altid ud fra, at et i England hentet Sværd strax og uden videre passer baade for den nordiske Krigers 
Haand og for hans Kampmaade. 
— PE EN DEE ee ee 
ES NEDE LEN NT EEE EE EE 
JEG 
