Ss 
Uagtet Vikingerne paa sine Vesterhavstog kunde siges at kjæmpe for de gamle Guder, for Odin og for Thor, mod 
»den hvide Krist« betænkte de sig altsaa ikke paa at gaa i denne Kamp med Vaaben der var mærkede med Korsets hellige 
Tegn. Kundskaben om hvilken undergjorende Magt deres Modstandere tillagde saadanne Vaaben, og de Erfaringer Vikingerne 
selv oftere maa have gjort, og tilskrevet denne Magts Virkelighed, kan jo let have indgydt dem en overtroisk Tillid paa disse 
Vaabens Trolddomskraft, samt et forøget Ønske om at eie dem. 
Det bør nemlig bemærkes at, skjønt Hedenskabets og Christendommens Kampe i politisk Henseende er Middel- 
punktet hvorom Norges Historie i de tredive Aar efter Haakon Jarls Død bevæger sig, saa herskede der blandt Folket 
ved Siden af sin Overtro, endel Skepticisme og megen Tolerance. Mange vare de, der i Hedenskabets Dage lode sig prim- 
signe; dette, i Forening med deres Overbærenhed med sine christne Konger, viser hvor fremmede de virkelig vare for religiøs 
Begeistring eller Fanatisme, naar de, i sine Hærjetog, berigede sig paa angelsaxiske eller gallofranske Kirkers og Klostres 
Bekostning. 
Viollet-le-Duc (Mobilier, V. 371) nævner ogsaa et gammelt Sværd i Kirken Saincte Katherine de Fierbois, som Jomfruen 
af Orleans udbad sig og virkelig fik; det var mærket med fem Kors paa hver Side. Det paa Sværdene indgravede Kors med 
lange Tverstykker paa Enderne havde desuden en umiskjendelig Lighed med Thors Hammer (cfr. Hinduernes »Swastika«); 
som under Overgangen fra Hedenskabet til Christendommen, maatte skaffe det saa meget desto lettere Indpas. Hammeren, 
som Amulet, tilhører udelukkende den yngre Jernalder; endnu saa sent, som paa Vilhjalm Erobrerens Tid, fandtes der ifølge 
Dudo hedenske Normanner, hvis Kampraab var: »Tur åie« (Thor have mig!). Hammeren ligesom Korset var Tegnet for Vel- 
signelse (Beck, 684, Worsaae Minder, 81). 
Der forekommer endnu andre Mærker paa Sværdene end Slyngninger og Kors. Ringmærker findes paa Universitetets 
Sværd No. 8875 fra Braatvedt i Suledal, fundet sammen med bl. A. Ethelredsmynter; ligeledes med Kors paa Tab. III, Fig. 5 
fra Thorblaa i Ulvik; samt paa et Sværd i Museet for de nordiske Oldsager, beskrevet af Dr. Undset (fremmede Museer, S. 33). 
Det er et tvæegget Jernsværd fra Norge, med tilsveitsede Egger af haardere Metal. Klingens 
Længde af de største, nemlig 0.91, hvoraf Haandtaget 0.15. Bredde 0.053; trekantet Knap 0.026 hoi; 
Ydrehjaltet 0.083 langt; Nedrehjaltet 0.093; Afstand mellem Hjaltene 0.10. 
| i oO i | I Mærkerne er her afbildede i 1/; Størrelse; efter Dr. Undsets Bemærkning kan der ei afgjøres, om 
= de have været udfyldte med Sølvindlæg, da Klingen er stærkt rustet. 
I Orienten var det langtfra almindeligt at Smedene anbragte sit fulde Navn paa Klingerne, langt oftere finder man 
der, saavel som hos Romerne, kun »Mærkerc. Da det af gamle Tiders Overtro kunde befrygtes, at Smeden havde indsmedet 
en ond Tryllemagt i Vaabnet, vilde de Christne gjerne have Korsmærket anbragt derpaa; ligesom den troende christne Ridder 
ofte lod sit Sværd vie af Præsten. Man troede paa den anden Side at Klingesmedene forstod sig paa den sorte Kunst og kunde, 
ved den Ondes Hjælp, gjøre Klinger, som overvandt Alt. Derfor maatte Smedesvendene ellers aflægge Ed paa ikke at drive Hexeri; 
men der sattes dog Pris paa saadanne Sværd, og der kan let forstaaes at et Sværd af overordentlig Godhed blev betragtet og 
udgivet som forarbeidet af overnaturlige Væsener: Trolde, Dverge, Finner eller Djævle; sommetider derimod af himmelske 
Magter, og i dette Tilfælde bar de selvfølgelig ogsaa Korsets Mærke. Korset kan forøvrigt ofte være simpelthen fremkommet 
som Interpunktionstegn; dog var det, som saadant, paa Karl den stores Segl ikke endnu forsynet med Tverstrege paa Enden af 
Armene. Ellers svarer dette Segls Bogstavstil udmærket til Stilen i Vikingesværdenes VLFBERHT-Merker. 
Målaspjot, målajarn er et ikke ofte forekommende Udtryk, forklaret af Bjørn Haldorssön som Spyd med ind- 
gravede Bogstaver eller Trolddomsruner. Denne Forklaring er almindelig antaget (ogsaa af Munch, d. n. F. H., I, 782), men 
G. Brynjulfsson kommer til en anden Opfatning i Ann. 1852, S. 103 ff. Ifølge hans Mening maatte det eiendommelige ved 
»malaspjot« ligge i dens Form; det skulde da ifølge hans Forklaring, have en kort Tværstang mellem det egentlige Blad og 
det saakaldte »geirnaglic — altsaa forøvrigt en Eiendommelighed, der ogsaa staar i Forbindelse med Korsform, og hvortil der 
udentvivl knyttedes overtroiske Begreb. Saadanne »Fligelansåtze« findes afbildede i Lindenschmit, Handb. 176 (Fig. 70—74). 
Gisle Saga Surssonar, Cap. VI, beretter hvorledes Thorgrim Gode af Brudstykker af »Graaside« paa en Dag forfærdigede et 
Spyd som »mål voru i«. (Cfr. ogsaa Bugge, norröne Skrifter 1 H., S. 351). 
Hvordan det saa er, synes det at staa fast at Korset, enten det dannedes af selve Spydet, eller kun var indgravet 
paa det, udgjorde dets »undergjørende Princip«. Hvad der fortælles om målaspjot er ligesaa foreneligt med den ene Opfatning 
som med den anden; dog skulde Udtrykket i Viga-Glums Saga, at der var Blod »i målunum« pege hen paa Forklaringen med 
de indgravede Trolddomsmærker. 
Det synes i det hele som om saadanne Spyd netop anvendtes, hvor det gjaldt usædvanlige og forvovne Foretagender. 
Det var et målaspjot hvormed Viga-Glum dræbte Sigmund (Cap. VIII, v. 8), og hvormed Asbjørn Selsbane ligeledes blev dræbt 
og som hans Moder siden opfordrede Thorer Hund til at gjennembore Kong Olaf med. 
