14 
De Gamles Forestillinger om disse Spyd ses ogsaa af, at Orm Storolfssön lagde »målajarn« i Huledøren for Jetten 
Bruse, og Svafrlami viede Dværgen »utan steins med malajarni« (cfr. »mæki malfan« i Skirnismaal og Brynhildarkvida). 
Der forekommer endnu Mærker lignende et liggende 8, som paa Univ. No. 902 fra Bo i Sandsvær og 8774 fra 
nedre Bjergstad i Vardal. 
Hvorledes have nu disse Mærker været anbragte? 
John Hewitt (ancient Armour, S. 40), anfører efter Prof. Thomsen, at Runeindskrifterne paa Sværdene af den seneste 
Jernalder har været udført af løse Jernbogstaver, indsatte i Jernbladet. Derom findes ogsaa et Exempel i Tower-Samlingen; 
det bemærkes samtidig at man i Irland har fundet Indskrifterne skrevet med latinske Bogstaver, hvorved ogsaa henvises til 
Worsaaes Minder (S. 405). 
Vi se dog ogsaa at mange Mærker og Forsiringer maa have været indsat med Sølv; om Sagens tekniske Side turde 
man referere til Beck, Die Geschichte des Eisens, S. 076 (hvor han citerer Theophilus Presbyter). 
Førend vi gaa over til en Betragtning af de Navne, der er forefundne paa Sværd, maa vi endnu gjøre Læseren 
opmærksom paa den Betydning som tillagdes Fabrikmærker i det hele, som en lovbuden Garanti for Kjøberen om Varens Æegthed. 
Bestemmelsen om at Myntmestrene skulde have sit Navn paa de af dem prægede Mynter, er gammel — saaledes 
er saagodtsom alle merovingiske og angelsaxiske Mynter forsynet med et saadant, der i Regelen optager den ene Side af Mynten; 
men først efter et langt Mellemrum finder man lignende Lovbud om den mere private Vaabentilvirkning. I 1365 insisterer 
Kongen af England paa at Vaabensmedene maa anbringe et let synligt Mærke paa sine Værker (ancient Armour II, S. 303). 
Omtrent samtidig, 1384, har man en Retterbod (Dipl. Norv. V, S. 240) hvorved endogsaa Guldsmedene skal have 
»mark tekn a sine smidhe«. Magnus Lagabøter i Gulathings Utfarebalk Kap. 11 siger: »Enhver Vaabensmed skal sætte sit 
Mærke paa de af ham forfærdigede Skjolde. I Mangel af saadant ere de forbrudte til Kongen«. Denne Art af Mærker findes 
virkelig i Museet for nordiske Oldsager, under No. 9992, paa et Parerskjold, anført af Undset, S. 66. Paa dette finder man 
to Gange Mærket »IDARMS«. — Skjoldet skal være fra Røldals Kirke (Fornl., S. 380. Mus. Worm, S. 370 etc.). 
Desuden haves Beviser for at de i Norge i Middelalderen anvendte Sværd som Regel var forsynede med Mærke. 
Ikke alene forekommer i Skaldskaparmål (Snorres Edda, Hafnia 1848, S. 568) blandt Udtryk for Sværdets enkelte Dele: merki- 
Stempel, Kjendetegn, men i Norges gamle Love, Bjarkøretten 80 (Keyser og Munch) »ef madr bregör sverdi åt manni yfir merki, 
böti honum halfri mörk, en mörk ef öllu bregdr«. Men deraf følger ikke at disse Sværd var indenlandske. End ikke Indskriften paa 
det paa Korsødegaarden i Stange 1880 fundne Sværd, der paa Mellemkavlens ene Messingholk har en Runeindskrift, der antages at 
kunne læses: AVMVTÆR GEPE MIK: AOSLIKÆR: AA: MIK (Agmund gjorde mig, Aasleik eier mig,) kan anføres 
som noget Bevis paa Klingens norske Oprindelse. I Lighed med flere Burdørsbeslag er der ved »gjorde mig« visselig kun 
tænkt paa Sværdhaandtagets Forsiringer, f. Ex. Beslaget fra Rauland: »Arne Thorsteinsøn gjorde mig, Haleik Gautesøn eier mig« 
— sammenholdt med Beslaget paa Tudals Kirke (Aarsb. 83, S. 97): »Pormopr helt mer mepan han mæirkti mik, Kætil Smipr«. 
AVMVTÆR paa Korsødegaardssværdet er altsaa visselig Navnet paa den, der har prydet Sværdet med Messingbeslag, ikke 
paa Vaabensmeden. Tilfeeldet er for enestaaende til at give Ret til anden Fortolkning end efter Analogier fra Beslagene paa 
Staburdøre. Lignende Forsiringer paa Hjaltet kjendes heller ikke fra noget andet Sværd. 
Ifølge Stockholmssmedernes Skraa 1479 skulde hvert Smedearbeide forsynes med Mesterens Mærke (H. Hildebrand, 
Sv. Medeltid I, S. 584). 
I senere Tider opstod heraf saavel lovbudne Kontrolmærker som, paa den egentligere Kunstindustris Omraade, 
Kunstnernes frivillige Signatur. 
Det vilde her være overflødigt at udtale sig nærmere om de bekjendte Vaabenmærker fra Renaissancetiden, som 
ogsaa have været brugt langt nedover i Tiden, nemlig Ulvemærket og Ferraramærket, der oprindelig knyttedes til en bestemt 
Smed og et bestemt Sted, men senere blev Fællesmærker for hele Klasser af Vaaben, der maaske ikke tilhørte ét Sted, end- 
sige én Tid og én Smed. 
Dette maa haves for Øie, førend man drager for skarpe Konsekventser af Tilstedeværelsen af Fællesnavn paa saa 
mange Vikingesværd fundne paa de forskjelligste Steder. Under denne Reservation, skal jeg nu gaa over til en Betragtning af 
de opdagede Indskrifter. 
b) Indskrifterne i Almindelighed — Runer — Diverse Navnemærker. 
Som anført af Hewitt (ancient Armour and Weapons, S. 40), nævner Thomsen Sværd med Runeindskrifter.  Rune- 
indskrifter fra den yngre Jernalder findes i hele den »danske Tunges« fælles Omraade; men de ere dog kun faa, især sam- 
menlignet med den ældre Jernalder eller den senere Middelalder. Dette staar maaske i Forbindelse med Datidens mangel- 
fulde Undervisningstilstande, som bevirkede at endogsaa Mænd som Theodorik den Store og Karl den Store ikke var 
ee I EEE EJ EEE EP EE SE ee 
PENE EP NE PE 
