15 
skrivekyndige, og Theodorik, f. Ex., hjalp sig ved at tegne sit Navns fire Begyndelsesbogstaver gjennem en udskaaren Blikplade. 
Intet Under saaledes om Skrivekunsten (Runeskrivning) i denne Periode har veret forbeholdt yderst faa Mennesker; dog findes der 
som nævnt forskjellige Gjenstande fra denne Tid med Runer paa. Norge har at fremvise to haugfundne Runestene: den ene 
vides at have staaet opreist indeni en Langhaug paa Vatn i Ørlandet; om den anden haves ingen Underretning (Valby i 
Thjølling, O. Rygh i Aarbøger 1877, S. 149); paa Island er der ikke fundet nogen Runesten fra Vikingetiden (Nordb. Aandsliv, 
S. 138); af norske Runestene som nævner Krigsfærd udenlands kjendes ingen undtagen den tabte fra Evjemo, dersom Worms 
Læsning er rigtig (Worsaae, Aandsliv I, S. 113). Skjoldet fra Rike i Thelemarken er vistnok yngre: Hovedmassen af Rune- 
indskrifter tilhører det XIte Aarhundrede og Magnus den Godes Regjering. 
Sværdene derimod, der i de forskjellige Dele af Norden viser en fælles Oprindelse, lige- 
som Volundsagnet jo ogsaa er fælles germanisk — de vise saagodt som aldrig Runeindskrifter, 
hvorimod vi nok ville se at de næsten altid har Indskrifter i latinske Bogstaver, følgelig saadanne 
der ikke var særegne for det skandinaviske Norden. 
Et af de faa sikre Exempler paa Runeindskrifter byder Sæbøsværdet (Fig. 1, Tab. IV). 
Mærkerne bestaar af vredne Jernstænger nedlagte i dertil udmeislede Fordybninger. Indskriften 
er tydet af Professor Geo. Stephens 1881; ifølge hans Erklæring er Runerne stillede bagvendt 
(reversed) og maa altsaa læses fra høire til venstre. 
OH (Thor)MUP. 
OH 3 Pers. Pres. Ind. af AGAN: OH (mik) = eier mig, det 3die bekjendte 
Exempel, hvor Eiendomsverbet er sat foran i Sætningen. Thorshammeren som Rune er her sat 
som Betegnelse for Thorsnavnet, aldeles som X for Christus i christelige Inskriptioner. 
Her tilfoies dog at saadanne Stavelseruner eller Runeforkortelser ikke alene forekomme 
i almindelige Runeindskrifter, som paa Sæbosværdet, men ogsaa i latinske Indskrifter, som paa den af 
Stephens (The old northern runic monuments, S. 306!) anførte Beornwulf-Mynt, hvor i Myntmesterens 
Navn, Monning, Stavelsen ing gjengives ved en eiendommelig Rune. 
En anden Række af Indskrifter, der optræder noksaa hyppig, har Smedenavne danne 
med Ingel .... som Begyndelsesled, og turde nærmest ansees som østfrankiske fra Egnene 
omkring Rhinen, hvorom mere senere. 
Et saadant tvæegget Sværd opbevares i Museet i Nantes. Det blev fundet ved Saffré, 
i Floden Isac, en Biflod til Vilaine. Dette Sværd, 0.96 langt, har rund, flad Sværdknap, og oval 
Nedrehjalt. Paa den ene Side INGELRED, paa den anden FIT (fecit). Bogstaverne er indlagt 
ganske paa samme Maade som vi senere faar se i VLF BER HT. 
Det er en bekjendt Sag at Normænd fra Vestfold, Vestfaldingi, med en Flaade paa 67 
Skibe paa St. Hansdag 843 ankom til Nantes fra Noirmoutiers med franske Lodse, plvndrede 
Byen, overvintrede paa Øen Ré og næste Aar afgik til Garonnefloden og derfra til Spanien (Steenstrup, Norm., S. 52; Munch I, 
S. 673). Samme Egn kom senere paa længere Tid i Vikingernes Besiddelse. 
Et meget vigtigt Bidrag leverer Sværdet fra Fyrisan, fundet ved Upsala og af Hr. Fabrikør J. Brender deponeret i 
Statens hist. Museum i Stockholm. — Det afbildes paa næste Side, efter Hr. Prof. O. Montelius's Meddelelse. 
Navnet turde nærmest læses som Ingelram eller Ingebrant. Prof. Montelius anfører, at dette Sværd muligen 
skriver sig fra Begyndelsen af Middelalderen. Bogstaverne ere indlagte med Jern, men flere af dem neppe synlige nu. 
A 
1) Efter Andreas Fountaine, Numismata anglo-saxonica et anglo-danica... Oxford 1705. 
