alle de udstillede Sverd, Navnet Ulfberht. 
16 
Ornamentet paa Bagsiden er symmetrisk og i hoi Grad karakteristisk. Dets 
Kors med Kugler i Enderne minder om et Mærke paa en Vægtlod fra 
Ascheraden, gjengivet i Kruse, Necro-Livonica, Tab. 53. 
Et Jernsværd af omtrent samme Type som det fra Fyrisån og ligeledes 
forsynet med Indskrift er fundet i Schweitz i Canton Bern, nævnes desuden 
- af Prof. Montelius efter Anz. fiir Schweitzische Alt. 1874, S. 518. 
Til en eventuel Bedømmelse af disse Sværds Oprindelse, hidsætte vi 
følgende Oplysninger: 
Ingelri forekommer som Ethelreds Myntmester i Winceaster (Hilde- 
brand, S. 115). 
Ingelfast paa Stenen ved Elfstaberg, som han reiste efter Faderen Sigvid, 
der faldt i Holmgard som Skibshøfding, med Skibskammerater (Liljegren, Rune- 
Urkunder, S. 65). 
Ingelgar Erik Blodøxes Myntmester i Northumberland (Schive PI. I). 
Ingeldus (vel nærmest vort Ingjald) paa en Beltespænde fra Dieters- 
heim i Rhinhessen, nu i Museet i Mainz (L. Lindenschmit, Handbuch I, S. 366, 
Fig. 344, Alterthimer 3die B., 11te H., Tab. V, samt Beilage til 3die B., 
Gjdle lel, Ss 7) 
Vi tor hellerikke forbigaa saadanne geografiske Navne, som: 
Ingelheim i Rhinhessen, mellem Mainz og Bingen. 
Ingelmiinster i belgisk Vest-Flandern, øst for Iseghem, mellem Rousselaere og 
Kortryk, samt 
Ingolstadt (nærmest Ingolf-stadt) i Bayern, 
Ingouville (Ingolfi-villa) i Dept. Seine-Inférieure, 
ligeledes Navne som: 
Engelbrecht (berømt i Tyskland og Sverige), og 
Engelram (det franske Enguerrand: E. de Coucy, E. de Marigny). 
(Se Munch i Nordisk Tidsskrift S. 159 og Samlede Afhandlinger). 
c) VLFBERHT -Sværdene. 
Det Navn som imidlertid alleroftest forekommer paa Klingerne, og 
ligesom karakteriserer hele Vikingetidens. Efterladenskab i Sværd, er Navnet 
Ulfberht. Ved at kaste Øiet paa de Plancher der ledsage nærværende Arbeide 
vil man strax faa Indtryk af dette Navns overveiende Betydning; her skal til 
Orientering anføres at af 9 Sværd i Universitetssamlingen, der blev en nærmere 
Granskning underkastet og befandtes at være mærket, samt blev aftegnet, har 
de sex ganske umiskjendelig Ulfberhtmærket,; en har en Indskrift af angel- 
saxisk Snit, en latinske Bogstaver, og en Ordet REX. 
I Bergens Museum er omtrent Halvdelen damasceret; af de øvrige har 
atter Halvparten vist Indskrifter, og af disse det største Antal, ca. 12 %, af 
Dersom man antager at en stor Procent af de uvisse Sværd ogsaa have været 
mærket med Ulfberht, er det altsaa ingen Overdrivelse at antage at hvert 5te Sværd har baaret dette Navn. 
I første Udgave — 1854 — af det vidtudbredte Billedværk, Afbildninger fra det kgl. Museum for nordiske Oldsager, 
har Worsaae, Fig. 383, allerede gjengivet et tvæegget Vikingesværd, paa hvis Klinge saaes nogle usikre Bogstavtegn. I anden 
Udgave 1859 er imidlertid samme Sværd fremstillet, Fig. 494, uden disse Tegn. Derimod har Forfatteren her indlagt som Fig. 
495 et ligeledes tvæegget Sværd (med smuktformet ret Hjalt og tretunget Knap) med tydeligere Tegn paa Klingen. Blandt 
disse Tegn udskilte man kun tydelig B og R, medens de andre væsentlig viste sig som rette Tværstreger, men nu tydelig kan 
tydes som VLFBERHT)) 
1) Dette Sværd blev nok først beskrevet af Prof. Keyser i Annaler for nordisk Oldkyndighed og er [mindre nøiagtig] af bildet i Hewitt, Fig. 5, S. 32. 
DENE ae 7 
