17 
I 1878 blev dette Sværd nærmere gransket af Dr. Undset, der i sin Beskrivelse over norske Oldsager i fremmede 
Museer har leveret en ny Afbildning af Indskriften, af hvis Tegn han (S. 53) gjengiver tre nye Bogstaver F E og H, uden imid- 
lertid at forsøge nogen Tydning. Han lod ogsaa for første Gang afbilde det paa den anden Side af Klingen anbragte Mærke: 
et liggende Kors, der gjennemskjærer en Firkant med fire rette Tværstreger paa hver Side. Disse Afbildninger ere gjengivne 
i Verhandlungen d. Berl. anthr. Ges. XIII, 1881, S. 87. (Se hosfoiede Afbildning). 
Dette Sværd er kommet til Kjobenhavnermuseet fra Norge,') men Findestedet er forresten 
FA ubekjendt. Tegnene viser sig nu som Fordybninger i Klingen, der tydeligvis oprindelig har været ud- 
en fyldte. Klingen er ret, men mangler Odstykke, en Omstændighed, der gjør det sandsynligt, at Sværdet 
har været nedlagt i Haug med et Lig, idet den forsætlige Ødelæggelse, som ved Ligbrænding i 
Norge ofte blev Gravgodset tildel, i mange Tilfælde, for Sværdenes Vedkommende, viser sig at være 
indskrænket til Afhugning af Odden. I Bergens Museum er flere haugfundne Sværd behandlet paa 
samme Maade; af disse ere fem afbrudte, og af disse fem har de tre netop den samme Indskrift, 
VLFBERHT, som det omtalte Sværd. 
DÅ Imidlertid har Bergens Museum som No. 961 (Fig. 1, Tab. I), fra Vad i Etne, et Sværd, 
hvis fintformede Hjalt og Knap er udsiret med indlagte slyngede Baandornamenter i Sølv. Klingen 
er ved Gravlægningen bleven forsætlig bøiet og knækket, og var ved Optagningen fra Jorden stærkt 
forrustet. Ved Rensningen viste det sig dog at der paa Klingens ene Hulrand nærmest Indrehjaltet 
var indlagt en Række Tegn, der næsten ganske svare til Worsaaes Nr. 495 og supplere denne; først et 
Met] ligearmet Korsmærke, saa VLFBERH (V, som paa Worsaaes No. 495 har ulige skraanende Arme, 
ile als har dem her med samme Skraaning), saa et Korsmærke forbundet med en T med kort Tværstreg, 
altsaa VLFBERHT -+ og dette er som tidligere antydet det selvsamme Navn som atter og atter 
| er dukket op paa en Uendelighed af Vikingesværd fra de forskjelligste Findesteder og »Hjemlande« dog 
1 med lidt Variation i Bogstavernes Form og Endekorsets Stilling i Forhold til Bogstavtegnene. 
At Indskriften paa den hos Worsaae Fig. 495 afbildede Ulfberthsklinge ikke har tiltrukket 
sig større Opmærksomhed skyldes vel først den Omstændighed, at Indskriftens forskjellige Tegn ikke 
var tydelige nok til at kunne læses i Sammenhæng eller til selvstændig at give en tilfredsstillende 
Mening, dernæst at Fundoplysningerne var meget ufuldstændige. Meddelelsen om, at det var »fundet i en 
Gravhøi i Norge« kunde ikke give noget sikkert Holdepunkt for Bedømmelsen af dets Alder. I Almin- 
delighed blev Sværdet vistnok anseet for meget sent, og som et enestaaende tilfældigt Exemplar, 
der rettere hørte hjemme blandt Middelalderens end blandt den hedenske Tids Oldsager. De enkelte 
sikre Dele af Indskriften var latinske Bogstaver og under Forudsætningen af, at Sværdet var arbeidet 
i Norge, maatte det virkelig tilhøre den Tid der efterfulgte Vikingealderen, da disse Skrifttegn ikke 
zs skulde være komne til vort Land, førend samtidigt med de første kristne Lærere: de fra Oldtiden 
EN arvede Runer var jo, sagde man, Nordmændenes eneste skriftlige Meddelelsesmiddel, saalænge Heden- 
| | skabet raadede i Landet, og vedblev i lang Tid at vere det norske Folks naturlige Meddelelsesmiddel, 
naar det gjaldt skriftlige Optegnelser i Modersmaalet. Paa vore ældste indenlandske Mynter har 
vistnok de latinske Legender Overvegten, men ved Siden heraf gjorde Modersmaalet sig gjældende, 
idet man prægede Mynter med norsk Indskrift dels i latinsk Alfabet, dels med Runer. For Rigtig- 
heden af denne Antagelse savner man dog det direkte Bevis, saasom de norske Vikinger kun sjelden synes at have 
gjort Brug af Skrivekunsten og derfor neppe har efterladt sig Materiale til en sikker Bedømmelse af deres skriftlige 
Meddelelsesmaade, og vi have ovenfor paapeget, hvor sjeldne de Runemonumenter ere, der kunne henføres til Vikinge- 
tiden (cfr. Aarb. 1877, S. 149). I England ligesaalidt som i Irland er der hidtil paavist et eneste sikkert norsk eller 
dansk Runemindesmærke fra Vikingetidens Aarhundreder. Derimod tør man af Erfaringerne fra Sagatiden antage for 
sikkert, at mangfoldige nordiske Vikinger var fortrolige med fremmede Sprog og især med angelsaxisk. Der er meget som 
viser, at de mere dannede af Folket i aandelig Henseende stod paa et Standpunkt, hvor de var særlig modtagelige for forskjel- 
ligartet Paavirkning og Fremgang. Hvorfor kan det da ikke tenkes, at de kunde have lært at anvende de fremmede Skrifttegn? 
Fra Angelsaxerne fik de ogsaa oprindelig sine latinske Bogstaver; mange af de Hærkonger og Vikingehovdinger, som allerede 
1) Ligeledes fra Norge er Dr. Thurnums »danske« Sværd (Hewitt I, Fig. 7, S. 33), som efter Prof. Ryghs velvillige Meddelelse er fra Holmen 
i Asker og blev i sin Tid bortbyttet af Prof. Keyser. 
WwW 
