18 
i de nærmeste Slægtled før Knuts Erobring efterhaanden havde vidst at skaffe sig fast Fod i England, lod præge egne 
Mynter, ligesom det ogsaa var Nordmændene, der indførte Myntprægningen i Irland. Paa disse nordiske især i Nordengland 
fundne Mynter er ikke Runer, men latinsk Text, saasom Sitric rex, Alfden, Siefred, Ragnvald, Erik rex og flere. Erik 
rex- og Sitric rex-Mynterne har netop som Adverspræg et tvæegget Sværd af den titnævnte »bekjendte nordiske Forme. 
Et Vikingesværd i Christiania Universitets Samling No. 1648 har disse tre Bogstaver REX indlagte paa Klingen, 
og ligesom det ikke kunde synes aldeles uberettiget at sætte denne Inskription og Eriks Myntpræg i Forbindelse med hinanden, 
saaledes vilde det heller ikke være utænkeligt at disse fremmede Tegn paa samme Maade ogsaa kunde have været benyttede 
af hjemvendte Vikinger, og især under den tidligere Forudsætning, at de nordiske Vikinger selv arbeidede sine Vaaben, behøvede 
de latinske Tegn paa Ulfberhtsklingen derfor ikke i og for sig at være afgjørende Bevis mod Sværdets hedenske Oprindelse 
og nordiske Herkomst. Saalænge imidlertid Indskriften paa det hos Worsaae afbildede Sværd var enestaaende, maatte enhver paa 
den bygget Slutning blive usikker og uden mere vidtrækkende Betydning. 
Anderledes er Forholdet derimod nu, efterat samme Indskrift fuldstændig og klar er gjenfunden paa en hel Række 
Vikingesværd, hvoraf ikke alene de fleste ere sikre Haugfund men ogsaa af Former, der hidtil har været fremholdte som de 
for Vikingetiden særligt betegnende og eiendommelige. Var der fundet et forskjelligt Navn paa hver Klinge, vilde det under 
den ældre Antagelse, at hver Kriger i Vikingetiden selv smedede sine Vaaben, have ligget nær at antage, at det til en bestemt 
Tid havde været Skik, at Kriger-Smeden anbragte sit Navn paa den for ham selv bestemte Klinge, men den Omstændighed, 
at samme Navn er anbragt paa saa mange, paa vidt adskilte Steder fundne Klinger, forudsætter en fabrikmæssig Tilvirkning 
og at alle de, der er forsynet med samme Mærke, oprindelig skyldes samme Værksted. Om nogen saadan Vaabenfabrik 1 
Norge eller i Norden haves ingen Efterretning, ligesom den vilde staa i Strid med alt, hvad man forresten ved om Arbeidsfor- 
holdene under Nordens Oldtid, hvor al haandværksmæssig Livsvirksomhed var og maatte være en Umulighed, saalænge Byer 
eller bymæssige Anlæg var ukjendte. 
Selv om altsaa Anvendelsen af de latinske Bogstaver i og for sig netop ikke behøvede at være Bevis mod Ulfberht- 
klingernes hjemlige Oprindelse, vilde Indskrifternes Ensartethed og deres Gjentagelse forudsætte sociale Samfundsforhold, som i 
den Tid kun fandtes i de ældre Kulturlande. Men hertil kommer Navnformen. Dens første Del VLF er vistnok baade gam- 
mel og godt kjendt i Norden. Formen forekommer allerede paa Rokstenen (S. Bugge, svensk antikv. Tidsk., 5te Del, 2det H., 
S. 115) og er et af vore hyppigst forekommende ældre Navne. Det findes enkelt og sammensat baade som Begyndelses- og 
Slutningsled, men Sammensætningen VLFBERHT er utvivlsomt fremmed for det skandinaviske Norden. BERHT af bjart (klar, 
lys) anvendtes vistnok blandt alle germanske Folk, men har især hørt hjemme blandt Tyskere og Angler og forekommer i Formen 
BERT paa Reversen af Jarl Sitrics Mynter i Cuerdale-Fundet (Worsaae, Minder, S. 77). Ifølge Munchs Afhandl., S. 48, lød 
Ordet oprindelig birht, udtalt omtrent som bircht, men da denne Aspiration var vanskelig at anbringe mellem r og t blev den i flere 
Mundarter, navnlig i de nordiske, udeladt, saaledes at man skrev birt, bjort eller bert.  Sammensætninger med dette Ord ere 
imidlertid ikke mange i Norden.1) Derimod kom de med germanske Vandringsfolk ind 1 det frankiske, ja endog i det italienske 
Sprog (fra det longobardiske). 
Blandt Ansgars Medhjælpere i Sverige kjendes Autbert fra Corbie, Gangbert og Erinbert, ligesom Rimbert blev 
hans Efterfølger paa Erkebispestolen. 
Som frankiske Kongenavne kjender man Hildebert, Theodbert, Haribert, Sigbert, Dagbert; blandt longobardiske: 
Aripert, Godpert, Hunipert, Luitpert, Raginpert. 
At Het er bevaret paa Klingeindskrifterne synes imidlertid at forudsætte en forholdsvis hoi Alder, og henfore dem 
til Begyndelsen af Vikingeperioden, nærmest til Karl den Stores Tid. 
Saaledes var der i den yngre Jernalders store Guldskat, der fandtes paa Hoen i Eger, og som opbevares i Univer- 
sitetets Oldsamling, en forgyldt angelsaxisk Sølvmynt, præget for Erkebiskop Vulfred af Canterbury (803—829) og bærende 
paa Reversen Myntmesterens Navn SAEBERHT — (Holmboe, En mærkværdig Samling etc., S. 9 — og Ingram's Saxon chronicle, 
1) Munch (om Personnayne, i Norsk Maanedskrift III, S. 19) mener endog at de oprindelig kan være laant fra Tyskerne og Anglerne. Derefter 
tyder BERHT ubetinget paa ikke-nordisk Ophav; men Angelsaxeren vilde helst have BEORHT eller BIORHT; Tyskeren PERCHT eller BERCHT: 
Frankeren staar da tilbage. (U. A.) 
——— 
