LEG 
London 1823, Pl. II, No. 33). Endnu 851 finder man Beorthulf eller Berthwulf, Konge af Mercia, som da blev dreven paa 
Flugt af Vikingerne (Munch I, S. 449, Lappenberg I, S. 293, Steenstrup IV, 63). 
I Førstemanns Navnefortegnelser fra det gamle Tyskland forekommer VVLFBERT fra 788, senere WOLFPERT, 
men intetsteds fuldt tilsvarende til vore Indskrifter; ved 1120 nævner han BERTULF som Kansler i Flandern, Provst til 
S. Donatian i Brugge under Grev Carl af Danmark. - 
VLF er en af vore hyppigste ældre Navne, men kan i England eller blandt Tyskerne neppe føres saa langt tilbage 
som til Vikingetidens Begyndelse; VULF blandt Angelsaxerne er ligesaa ældgammel som WOLF blandt Tyskere og Friser 
(Finn Magnusson 479, — t. Ex. — Ethelvulf, Konge af Wessex 838—858, Beornvulf, Konge af Mercia 821 —823, Stephens 306). 
Derimod, naar et norsk eller dansk Navn begyndende med VLF gjengives i de senere angelsaxiske Skrifter, bibeholder det 
sædvanligvis sin nordiske Form, som t. Ex. Ulfcytel (Munch, Afh. IV, S. 193). I Danelagen, hvor nordiske Navne hyppig 
forekommer, er Formen tidlig udbredt — Doomesday-book nævner flere VLF blandt Lincolns Lagmænd. Derfor bemærker 
Munch i sin Anmeldelse af Worsaaes Minder, S. 14, at VLF er en nordisk Sprogform, selv der hvor det forekommer som en — 
engelsk Myntmesters Navn. Dog skal, efter velvillig Meddelelse fra Prof. Stephens VLF (istedetfor WVLF) kunne paavises i 
Vesteuropa saa langt tilbage som til VIlIde Aarh., og da BERHT-Formen med bevaret H sikkert tyder paa hoi Ælde, synes 
Navnet, som sagt, nærmest at tilhøre Vikingetidens Begyndelse. 
Hvad Bogstaverne selv angaar, udmærker de sig ved »ædel Simpelhed«. Deres Form, ligesom det ligearmede Kors, 
hvormed Indskrifterne begynder, og (efter Mesterens Mening) skulde afsluttes, passer ogsaa godt paa Tiden omkring 800. Disse 
Kors er i Ulfberhtsindskrifterne altid uden Tværstreg; Tab. III, Fig. 6 har Tverstreger; men det er heller ikke nogen 
Ulfberhtklinge. V for U er den sædvanlige vesteuropeiske Form. At enkelte Bogstaver ere skrevne op og ned som f. Ex. 
L paa Fig. 2, Tab. III, er fuldt overensstemmende med Tidsalderens Usikkerhed i Retskrivning (afset fra de Indskrifter der er 
saa keitet gjengivne, at Tanken maa ledes hen paa Forfalskninger). Selv paa en saa stor Kostbarhed som den emaillerede Ring 
hvori Kong Ethelwulfs Navn er indlagt, kan samme Uregelmæssighed iagttages: 
HE LUSLUVORR 
(Shaw, Dresses and decorations I, Pl. I). Mesterens Ustohed i Bogstaverne maa vistnok ogsaa være den ligefremme 
Aarsag at de tre sidste Tegn HT og Afslutningskorset i de fleste Sværdindskrifter er uklare og ombyttede (cfr. Shaw, PI. I, Fig. 2). 
* Saaledes som den blomstrede Indskrift paa Fig. 1, Tab. I viser, der tydeligvis er udfort med særlig Omhu, skal H 
og T være forenede og i mange af de andre Ulfberht Indskrifter er T og Slutningskorset sammendragne paa forskjellige 
Maader, som af nærværende Figurer vises, man ser at Slutningskorset flere Gange er bleven anbragt foran T, ligesom H 
undertiden findes in duplo, Uregelmæssigheder der jevnligen kan iagttages paa samtidige Indskrifter. Hermed kan bl. A. sam- 
menlignes den Sammendragning af HEHT der forefindes paa det saakaldte »Kong Alfreds Jewel: (Shaw, Dresses and decorations, 
PI. I, Fig. 1). »AELFRED MEC HEHT GEW YRCANG,, hvor M og E, H og E, H og T ere monogrammatisk forenede: 
Paa en Mynt i Universitetets Samling fra Bø i Krydsherred, præget af den merciske Konge Coenwulf (796—818) er 
ligeledes Slutningsbogstaverne af Myntmesterens Navn, Tidbearht, forbundne paa samme Maade (Vid. Selsk. Forh. 1876, S. 107). 
I det hele driver de samtidige Franker sin Monogrammisering til det yderste, som kan sees af Mynternes talrige 
Korsmonogrammer. 
Andre Uregelmæssigheder i Indskrifterne er ogsaa at iagttage, for Ex. ved den skjæve Stilling af Ulfberht Navnet 
paa Fig. 4, Tab. I. 
Hvor talrige de Klinger ere som bære Ulfberht-Navnet fremgaar, som anført S. 16, deraf at af 9 — ni — fra Universitets- 
samlingen, som bærer Mærker og hvoraf Afbildninger (ved Hr. H. Mathiesen) velvilligst er tilstillede Forfatteren af Hr. Professor 
Rygh, bære de sex umiskjendelig Ulfberht-Navnet, en har Indskrift af angelsaxisk Udseende (No. 398), en har utydelig Indskrift 
med latinske Bogstaver (No. 13906), og en har REX (No. 1648). 
1) Cfr. endnu den i Arch. Vol. XLIV, Pag. 33, anførte Kniv fra Kent med Smedens Navn: BIORHTELM, og Eierens Navn: S(jGEBEREHT. 
