20 
Fra Bergens Museums Samling hvor Klingerne i større Maalestok bleve undersogte, fremgaar det af Optællingen at 
omtrent Halvdelen har været damasceret eller havt Langdedamas, og da har de sædvanligvis ingen Indskrifter; af 25 som kunne 
tænkes at bære Indskrifter, have 6 mere eller mindre fuldstændig Ulfberht-Mærket, medens 6 er forsynet med andre Mærker; 
paa 13 Klinger er ikke fundet Mærke, som oftest. fordi Forrustningen var forlangt fremskreden; tager man de sikkert mærkede 
finder man at Halvdelen har Ulfberht-Mærket, som altsaa findes paa en Fjerdepart af de ikke-damascerede Sverd. Antager 
man derimod at nogle af de »umærkede« Sværd ogsaa har baaret Ulfberth-Navnet, kommer man til det Resultat at ca. 10 af 
50 eller som før antydet hver femte Klinge har hørt til denne Kategori, hver femte til andre Smedes mærkede Produkter 
og de tre øvrige Femtedele til damascerede Sværd. 
Disse vil give Anledning til en senere Undersøgelse. 
Om Sværdenes Navne. 
Saalænge man ikke kunde tyde Klingernes. Indskrifter, kunde man ogsaa have tænkt sig at de havde indeholdt 
Sværdets Navn. Saavel i Osterland, som ogsaa hos de vestlige Folkeslag var det jo allerede tidlig en bekjendt Skik at give 
udmærkede Sværd bestemte Navne (Klemm, Werkzeuge und Waffen). Saaledes skal hvert af Profetens Sværd have havt sit, sær- 
skilte Navn: det skarptskjærende, det dybtindtrængende m. fl. Et hed: Døden, ligesom Cæsars Sværd, den gule Død (»crocea 
mors«), som efter et gammelt Sagn blev begravet med den britiske Høvding Nennius, som havde taget det i et Slag. 
I den karolingiske Sagnkreds er Heltenes Navne neppe mere berømte og populære end deres Sværds, Karls Joyeuse, 
Rolands Durandal, Turpins Almace, Oliviers Hauteclaire, m. m. fl. 
Og hvormange Navne paa berømte Sværd har ikke de nordiske Sagaer opbevaret: 
Rolf Krakes Skoftung (Medfjord-Skegges Skofnung), Hakon Adelstens Kvernbitr, Egil Skallagrimssøns Drag- 
vandil og Nadur, Thorolf Skallagrimssøns Laug, Vermunds Skrap, Holmgang-Berses Hvitingr i Kormaks Saga (S. 80—83), Magnus 
Barfods Leggbitr, Bolles Fotbitr i Laxdælasaga (Cap. 49), m. m fl. 
Det straalende Tyrfing (se bl. a. Keyser, Eft. Skrifter I, 36 b) i Hervararsagaen, Dvergenes nødtvungne Værk, »der 
aldrig skulde legge sig, aldrig ruste, men bide Jern og Sten som Klede og altid bringe sin Eier Seier« og som Angantyr 
maatte udlevere fra den flammende Haug, kaldes i en gammel Kjæmpevise (Landstad, S. 101) for Borting eller Birting, 
og man kunde fristes til at tro, at dette var det rette og oprindelige Navn, idet Birting betyder Glands. 
Her mindes ogsaa kun om Sigurd Fafnesbanes Gram, forherliget i Vølsunga Sagaen, og hvis Historie saa typisk er 
fremstillet paa de berømte Kirkeportaler fra Sætersdalen. 
Disse Navne var troligvis i Regelen Udtryk for visse Fiendommeligheder som udmærkede disse Sværd, men staar 
vistnok ogsaa i Forbindelse med, at Sværdet i de nordiske Heltesagn ofte fremtræder som Personlighed i Handlingerne. Dets 
Egenskaber tilskrives i Regelen overnaturlige eller underjordiske Væsener og Heltenes Skjæbne er derfor ofte paa en hemme- 
lighedsfuld Maade knyttet til Sværdet: »Odin vil ikke at jeg skal bære Sværd længer, siden han lod det briste for mig, jeg har 
kjæmpet saalænge, som det var ham til Viljec, siger den døende Sigmund (Vols. Cap. 12). 
Ligesom den døende Roland siger til Durandal: »je n’ai plus besoin de vous, mais je vous aimerai toujours«, taler 
Vidrik Verlandsøn, der førte Hammer og Tang i sit Vaaben, til sit gode Sværd Mimmering: »monne du nu noget 
due« (Grundtvig, Danm. Folkeviser, S. 141—49). Roland vil hellere knække Durandal, end at den skal falde i Sarracernes 
Hænder, og Vermund nedgraver Skrap for at det ikke skal blive vanæret ved at komme i Hænderne paa en Fiende eller Usling. 
»Pour cette épée le deuil me påse au coeur« siger Roland; og har dette vel ogsaa været en af de Grundtanker for 
Hauglægningen af Vikingernes Sværd. Ifølge den Krigsreligion, hvortil Asatroen i Vikingetiden havde udviklet sig, skulde den 
faldne Kjæmpe fra Baalet eller Graven træde lige ind i Enherjernes Samfund. »Nu oges Æsers Følge da Haakon de har med 
Hær saa veldig hjem til sig hentet.« Krigeren havde altsaa fortsat Brug for sine Vaaben, der i Livet havde været hans For- 
svar, Stolthed og Styrke; naar derfor Slægt og Venner ordnede Gravfesten, var det tydeligvis en religiøs Pligt for de efterladte 
at give den Afdøde sine bedste Vaaben med i Graven. 
I »Haakonsmaalet« lader Skjalden Kongen sige efter Ankomsten til Valhal: »Vor Krigsrustning vil vi selv have. 
Bevar vor Hjem og Brynie godt, godt er til Geir at tage«. 
Ifølge Njaals Saga, vilde Moderen Ranveig ved Gunnars Begravelse beholde hans gode Spyd, men Sønnen Høgne 
svarede: »Jeg vil bringe min Fader det, at han kan have det med til Valhal og fremvise det der paa Vaabenthinget«. Samme 
Opfatning ligger ogsaa til Grund for Angantyrs Svar til sin Datter: »Det var ikke mine Frænder, som begrov mig, og jeg fik 
