saaledes ikke Sværdet med i Graven. Hjalmar og Odd, de eneste der overlevede den Kamp hvori jeg faldt, beholdt Sværdet, 
saa døde Hjalmar, og Odd blev Eneeier over Tyrfing«. 
Saaledes havde Angantyrs Fader Arngrim, ved Tyrfings Hjælp, paa Krigstog og i Tvekamp bemægtiget sig de 
berømteste Vaaben, idet Holmgangsloven tilkjendte Seierherren den Overvundnes Efterladenskab i Løst og Fast. Det hørte 
derfor til Undtagelserne, naar der som ved Tvekampen paa Samsø mellem Hjalmar og Orvar Odd mod Angantyr og hans 
elleve Brødre forud blev aftalt at de Faldne skulde hauglægges med sine Vaaben. 
Naar en Søn i den hedenske Tid tog sin Faders Vaaben i Arv, maa det derfor være saaledes at forstaa at Faderen 
i levende Liv har skjænket det til Sønnen, ligesom Arngrim uddelte de i Holmgang erobrede Vaaben til sine tolv Sønner. 
Et mærkeligt Vidnesbyrd om et saadant Skifte — Faderen var sandsynligvis en mindre formuende Kriger — bærer 
Vemundarsaga Cap. 18, S. 19 (Isl. Sögur II), hvor tre Brødre, Nafar, Vagn og Skefill hver faar Tilnavn efter det — vistnok 
udmærkede -— Vaaben, som var deres bedste Herlighed og Yndling: Sax, Spyd og Sværd. 
Fremgaar det imidlertid af alle de her samlede Beviser at Sværdet i Vikingetiden betragtedes som et levende og 
følende Væsen, Krigerens trofaste Kammerat gjennem Liv og Død, ser man dog intetsteds Antydning til at Indskrifterne 
paa Sværdklingerne skulde staa i noget Forhold til Klingernes Navn. Derimod har man samtidigt Vidnesbyrd, der skulde 
tjene til at bevise at de indgravede Navne kunde være Eierens; den store Mængde af Sværd der ere fundne med et 
og samme Mærke taler bestemt imod en saadan Antagelse, og wi ville se at Vidnesbyrdet i sig selv maa bero paa en 
Misforstaaelse. 
I Einhards Annaler (799) forekommer den mærkelige Meddelelse: at de Sværd, som Grev Wido (den samme, 
til hvem Alcuin tilegnede den senere paa norsk oversatte Homilibog, udgivet 1864 af Professor Unger), overbragte til Kong 
Karl fra nordfranske Høvdinger, som Tegn paa deres Underkastelse, »waren mit ihren Namen bezeichnet« (Lindenschmit, S. 228). 
Almindeligvis er dette Sted fortolket saaledes, at de forskjellige Høvdingers (Hertugers) Navne var blevne indgraverede paa 
Sværdene som et Symbol, hvorved hver enkelt Høvding overgav sit Land og Rige til Frankerkongen (cfr. Simpson i Jahrbiicher 
des frank. Reiches unter Carl dem Grossen 1883). Denne Tolkning synes imidlertid altfor kunstig for den Tid. Saafremt det ikke 
i Karl den Stores Omgivelser var sædvanligt, at have mærkede Sværd, kunde det vel være tænkeligt, at Einhard har misfor- 
Staaet Sagen og at han ved at se de paa Klingerne lysende Navne, har antaget dem for at være Eiernes istedetfor Smedenes. 
Høist sandsynlig har han isaafald ogsaa læst Ulfberhts paa et eller flere Exemplarer. Thi at Ulfberht maa betegne Smedens 
Navn kan der paa Grund af de mange nyfundne Ulfberhtklinger ikke være Tvivl om. Han maa endog antages at have siddet i stor 
Virksomhed, ligesom de andre paa tilsvarende Maade mærkede Klinger synes at antyde, at disse indlagte Tegn indenfor en 
bestemt Tid og sandsynligvis indenfor et begrænset Omraade maa have været temmelig udbredte.!) 
Rigtignok anføres Navnet ikke i Sagaerne, men ligesom »Hasting« der synes at være en Personifikation af Vikinge- 
aanden, og som gjorde sit Navn bekjendt og frygtet i mange Lande — vistnok en fuldkommen historisk Person — ikke 
engang nævnes i noget nordisk Kildeskrift, saaledes tilhører ogsaa Ulfberht en saa tidlig Periode at hans Navn godt kan være 
bleven glemt og savnes i den skriftlige Overlevering. 
I ethvert Fald hører Navneformen, trods sit angelsaxiske Præg, mere hjemme søndenfor end nordenfor Kanalen; men 
det er ikke saa vanskeligt endda at forklare Navnets Præg, thi dengang Angelsaxerne drog vestover til Storbritanien, besatte 
de ogsaa (sandsynligvis paa samme Tid) endel af den nordfranske Kyst, lige til Bretagne, idet der foruden et »litus saxonicum« 
i Belgica Secunda, paa den flanderske Kyst (Lapp. I, S. 442) fandtes et saadant i Landskabet Bessin omkring Bayeux, som 
var dets Hovedstad. »Civitas Bajocassensis« deltes nemlig under Frankernes Herredømme i »Pagus Bagasinusc, »Pagus 
Corilisus« og »Otlingua Saxonica« (Lalanne, Dict, de la France, S. 213). Gregor af Tours (Journ. of anthrop. Inst. Febr. 1878, 
S. 17) nævner Anno 578 »Saxones Bajocasses«. 
Allerede 471 skal disse Saxer under Høvdingen Odakr have besat Angers og indgaaet Forbund med Frankerkongen 
Hilderik. — Senere blev de af den galloromanske Befolkning bortjaget fra deres Nybygd paa Loire-Øerne. ’ 
Saxerne i Bayeux gik imidlertid (antagelig ved Aar 600) op i det frankiske Riges Befolkning, men var tydeligvis et 
betydningsfuldt Element deri, og da Navnforbindelser baade med VLF og BERHT maa have været meget almindelige, kan 
ogsaa Ulfberht for den Sags Skyld godt have hørt hjemme der. 
1) Hvis man ikke bor antage at VLFBERHT, fra oprindelig at være en berømt Smeds Navn, senere blev et Fællesmærke for en hel Klasse 
Vaaben, som man ved blev Tilfælde med berømte Mærker, saasom Ferrara- og Ulvemærket. 
(Udg. Anm.) 
2) Dette »litus saxonicum« har vel nærmest været mellem Forbjergene Blanc-nez og Gris-nez, paa et Sted der dannede den bedste Opera- 
tionsbasis for de til den nærmeste britiske Kyst (i Kent og Sussex) fremtrængende Angelsaxere — altsaa ganske nær ved Calais. 
(Udg. Anm.) 
