iS) 
w 
Foran er nævnt at Bayeux var de franske Saxeres Hovedsæde. I Normannertiden blev samme By med Omgivelser 
forholdsvis tidlig et af Vikingernes fornemste Tilholdssteder og Karl,den Stores, i Boulogne 811 udstedte Forordning mod 
Vaabenudførsel (Pertz II, S. 173), ligesom Galans-Sagnet styrker den Antagelse, at Smedekunsten i disse Egne har holdt sig 
paa et forholdsvis høit Standpunkt ligesiden det romerske Herredømme, saaledes synes baade Fund og gamle Sagn at sam- 
stemme i, at Sværdklinger med Indskrift ikke var sjeldne langs disse Kyster. I Seinen er gjentagne Gange baade ved Rouen 
og ved Paris fundet »Normannersværd« (ogsaa kaldet »épées frisonnes«), med indlagte, men uklare Bogstaver paa Klingen 
(Viollet-le-Duc, Dictionnaire du mobilier, Epée). Fra Armorica kom de af Grev Wido til Keiser Karl overleverede »med 
Navne mærkede Sverd«. 
Ved Nantes er (se S. 15) fundet et tvæegget Vikingsværd, i hvis Hulrand er indlagt Navnet INGELRED ganske 
paa samme Maade som Bogstaverne i Ulfberhtklingerne. Fra Bretagnes Kyst var ogsaa Helten Roland og naar han paa et 
Basrelief fra det IXde Aarhundrede i Domkirken i Vérona er afbildet med sin Durandal (Mme. de Witt; les chroniqueurs de 
I'histoire de France I, S. 217) og der paa Klingen er antydet en Indskrift med Initialkors, svarer dette ganske til den norman- 
niske Kjæmpevises Beretning: 
til sit Skrin han gik paa Stand 
og tog af Skrinet en Klinge af Staal med Bogstaver 
kom til Huon og til ham den gav. 
Det siger Indskriften (la lettre) som i Bladet var skrevet 
at det var Søster til Durandal med Knappen den blanke, 
Galans arbeide dem begge, to Aar han anvendte paa at faa dem færdige 
og ti Gange lod dem smede af fint Staal. 
For denne Tid, da alle samtidige Oplysninger i teknisk og kulturhistorisk Retning forekommer saa yderst sparsomme, 
er ovennævnte Fund og Overleveringen af ikke ringe bevisende Kraft. Men hertil kommer, at Karl, da han i 811 bereiste de 
nordfranske, flanderske og frislandske Kyster for at ordne Forsvaret mod de nordiske Røvere, fra Boulogne lod udgaa en Forordning 
(Pertz III, S. 173, $ 12; Hore ferales, 206), hvori han forbyder Geistligheden at give eller sælge til udenlandsk Mand enten 
Brynje eller Sværd uden Kongens Tilladelse. At Forbudet er rettet til Geistligheden staar vistnok i Forbindelse med, at al 
Slags Fabrikvirksomhed, endog Vaabentilvirkning, dengang væsentlig foregikk indenfor geistlige Stiftelsers Mure; maaske ogsaa 
med at Vikingernes Rovgjerrighed med Forkjæilighed søgte Anledning til at plyndre Klostre og kirkelige Indretninger, som 
Gjemmesteder ikke alene for Kar og Kostbarheder, men ogsaa ofte for mindre Vaabenoplag (se Horæ ferales). 
Ved »udenlandsk Mand« forstaar Capitularet her naturligvis nærmest de nordiske Vikinger, ligesom Kongens tilsva- 
rende Lovbud paa Østgrændsen gjælder Vaabensalg til Rigets derværende Fiender, Slaver og Avarer. 
Men hvorfor skulde Vikingerne søge at erhverve Vaaben i Nordfrankrig, dersom de selv havde dem bedre? 
Det sande Forhold er at de nordiske Vikinger under sine første Roveranfald, da Overrumpling var deres sædvanlige 
Krigslist, i høi Grad savnede gode Vaaben, og at de derfor, saa snart som muligt af al Magt og paa enhver Maade søgte at 
skaffe sig disse i deres Hjemland sjeldne og kostbare Varer. Dette skimtes i Grunden allerede 1 Karls nævnte Forordning, men 
siges med klare Ord i det mærkelige ,edictum pistense*, 864. (Capitularia Karoli II. Pertz III, S. 488—496. Munch I, S. 435). 
Da der ved den Tid var en Stands i Vikingernes Angreb, sammenkaldte Karl den skaldede et Møde i Pistes (formodentlig 
Pistres eller Pitres-sur-VAndelle, nærved Pont-de-larche), for at man kunde blive enige om visse Fællesforanstaltninger mod de 
ubehagelige Fiender. Under Livs Fortabelse blev det da forbudt og erklæret for et Forræderi mod Fædreland og Kristendom 
efter iste Juli 864 at overlade en Nordmand, det være sig som Gave eller til Løskjøbelse, Vaaben, Harnisk eller Hest. Vikin- 
gerne havde dengang i syv Aar holdt besat hele Seinens nordre Løb, saa at Indbyggerne havde havt lang og god Anledning 
til at blive bekjendte med deres Forhold. Forbudet er altsaa et indirekte, men klart Bevis paa, at Vikingerne var Frankerne 
underlegne i Krigsudrustning, og hvad de derfor i Nordfrankrig først og fremst søgte at komme i Besiddelse af var gode 
Vaaben. Først efter at være blevne forsynede dermed, bliver de modigere, indlader sig i Kampe og Smaaslag, drager over 
Kanalen og begynder sine regelmessige Overfald paa Angelsaxernes og Irernes Kyster. Om den store Hær der i 892 havde 
samlet sig i Boulogne for at overfalde England berettes udtrykkelig, at den i mange Aar havde kriget — altsaa ogsaa fuldendt 
sin Udrustning — i Frankrige (Steenstrup, Normannert. II, S. 77). Allerede ved edictum pistense kastes umiskjendelig et fuldt og 
klart Lys over Spørgsmaalet om Vikingevaabnenes Oprindelse. Men ogsaa vore egne sparsomme Kildeskrifter indeholder ufor- 
beholdne Vidnesbyrd om den sande Sammenhæng. I de bevarede Rester af Thorbjørn Hornkloves Kvad om Haralds Seier i 
Hafrsfjord, udmales Fiendens Styrke og Farlighed ved at fremhæve, at der til Undsætning var kommen Knarrer over Havet, 
»ladede med valske Sværd og vesterlandske Spyd« (valskra sverda vigra vestreenna«), Valsk og vesterlandsk betegner naturligvis 
