23 
her det samme (cfr. Peita, Spyd fra Poitou).. At ville fortolke det som, at Sværdene var hentet fra et Sted og Spydene fra et 
andet er i denne Forbindelse ligesaa søgt som unødvendigt (Storm, n. hist. Tidsskrift, 2 R., 2 B. S. 315). Hvad Hornklove 
har villet fremhæve er Fiendehærens Udrustning med udenlandske Vaaben, hentede fra det dengang for alle Vikinger velkjendte, 
»bedst renommerede« Forraadskammer, og Skjaldens Udtryk bliver dobbelt oplysende derved, at man har historisk Vished for, 
at disse Haralds Fiender ikke dengang kom direkte fra Frankrig, men fra deres nye Udvandrerhjem, som de ligefra Vikinge- 
togenes Begyndelse havde vidst at skaffe sig paa de skotske Øer og Irland. Naar Sighvat Skjald skal besynge Olaf Haraldsens 
Kampe ved London, siger han ikke »norske« Klinger bed, men »valske« Klinger bed (»sverd bitu völsk«). Mellem Aar 1010 
og 1012 havde Olaf plyndret paa Flandern og Frankrig, og Sighvats Ord bliver altsaa Bevis for at Vikingerne i XIte Aarhundrede 
fremdeles vedblev at hente Vaaben fra disse Egne. Snorre har i Hellig-Olafs Saga, Cap. 47, nedtegnet et Sagn om, at Kongen 
i Nesjarslaget havde paa sit Skib 100 Mand bevæbnede med Ringbrynjer og valske Hjelme. I Sighvats Kvad om dette Slag 
nævnes baade Hjalm hinn valska og hjalmr peitueskr (fra Poitou), ligesom Snorre i sin Beskrivelse af Sværdet Kværnbitr 
som Kong Æthelstan havde skjænket Haakon den gode, ligefrem udtaler »dette Sværd er det bedste, som nogensinde er kom- 
met til Norge«, altsaa at Sværd i Almindelighed kom til, det vil sige, blev indforte til Norge (H. Haarf. S., S. 45). Skøfnung 
er, i Kormaks Saga, det bedste Sværd som er kommet til Island; medens man hverken i de poetiske eller prosaiske Kilder finder 
Meddelelse om nogen tilsvarende Vaabenforsyning fra noget af de andre Lande, hvorhen de nordiske Vikinger udstrakte sine 
Herjetog. Angaaende de nordiske Kilders mistænkelige Taushed om indenlandsk Vaabenindustri er foran talt. Prof. Munch 
var fuldt opmærksom paa dette Forhold, gjør endog udtrykkelig opmærksom derpaa, han tyder denne Taushed (I, S. 798) 
derhen at Nordmændene ved sit Smedehaandværk dog mest tilveiebragte det nødvendige Husgeraad, og at man fik Vaaben for 
en stor Del udenlands fra. Men saa stærk var den forudfattede Overbevisning om Vikingesværdenes hjemlige Oprindelse at han 
for at frelse denne Theori griber til en saa kunstig Forklaring som den, at Sværdene var et Arbeide af Vikingernes Forfædre, 
»thi de fortrinlige Vaaben, som udtrykkelig omtales, lader til for det meste at have været Arvegods fra tidligere Slegter« 
(Munch, I, S.798). En saadan forhistorisk Kunstindustri i Norden støder imidlertid ved nærmere Granskning paa de samme Vanske- 
ligheder som Læren om Asareligionens forhistoriske Guldalder, paa samme Tid som den naturligvis er uforenelig med Opfat- 
ningen om, at der i Vikingetiden netop skulde have fundet et mægtigt Opsving Sted i Retning af baade materiel og aandelig 
Selvstændighed, og at man først i den yngre Jernalder skulde finde Oldsager, der kunde henregnes under skandinavisk Kunst 
eller Ornamentik (H. H., S. 125). 
Derimod er Professor Munchs ovennævnte Udtalelse i en anden Henseende af stort Værd som en Anerkjendelse af, 
at det var i Vikingetidens første Afsnit, det vil sige: dengang da Kunst og Haandværk i Frankerriget var kaldt til nyt Liv ved 
Karl den Stores mægtige Beskyttelse, at Vikingerne kom i Besiddelse af sine bedste »Ættevaaben«. Senere har de samme 
Ulykker, Borgerkrig og Fiendeanfald, der fra 834 af svekkede Frankerrigets Kraft, vistnok ogsaa udøvet sin lammende Indfly- 
delse paa den industrielle Virksomhed. 
Ganske som i Norden dvæler ogsaa i Frankrig og Tydskland gamle Kjæmpeviser med Forkjærlighed ved de ned- 
arvede Klingers Fortrinlighed. Og visselig grændser deres Styrke og Varagtighed til det utrolige. Om Ludvig den tydske 
fortælles, at da nogle normanniske Høvdinger engang havde overgivet ham sine Sværd som Tegn paa Underkastelse eller 
Hyldning, vilde han prøve Klingernes Godhed. En brast i hans Haand, den anden lod sig derimod bøie saaledes at Odden 
berørte Hjaltet og sprang dog tilbage i sin rette Form (Lindenschmit, S. 222): i det Xde Aarhundrede opbrød Islænderen 
Skjegge Bjørnsen, Sønnesøn af Ketil Flatnef, Herse i Sogn, Rolf Krakes Gravhaug ved Leire og røvede Skøftung, »der er 
det bedste Sværd, som er kommet til Islande«. Kormak fik af Skjegge laane Sværdet til Tvekampen med Besse, men var 
uheldig, fordi han ikke fulgte den givne Advarsel, »at Sol ikke maatte skinne paa Hjaltet og Klingen ikke blottes uden i Kampe. 
Skjegges Søn Eid arvede Sværdet og skjænkede det i sin Alderdom til Thorkel Eiolfsøn, for at denne ved dets Hjælp skulde 
hævne hans Sons Død. Thorkel led Skibbrud, men reddede Sværdet. Hans Søn Geller drog med Sværdet til Rom, men døde 
paa Tilbageveien i Danmark, og blev begravet i Roskilde, altsaa tæt ved det sagnrige Sted, hvorfra Sværdet var røvet. Naar 
der om dette Sværd gik Rygtet, at en Giftorm laa skjult i Hjaltet, kan dette vistnok forklares ved at Sværdets Damas havde 
en slangelignende Tegning der blev tydelig, naar man aandede paa Klingen, medens Tegningen ellers var usynlig; dette staar 
maaske ogsaa i Forbindelse med hvad Gregorius forteller om »caraxerede« Vaaben. Fortællingen om, hvorledes Bæsing 
blev røvet fra Landvetten Olaf Geirstadalfs. Haug paa Vestfold, og skjænket til Olaf den Hellige af hans Fosterfader Rane 
Vidførle, synes neppe at være yngre end det XIte Aarhundrede; Olaf kaldte det Hneitr, »Guldtraad var om Hjaltet«, og han 
bar det til sin Død. I Cap. 21 fortæller Snorre, at engang, da Væringerne var i Felten med Kyrialax, opdagedes at en af dem, 
en Svenske, var i Besiddelse af Olafs Sværd, og at dette siden blev bragt til Væringernes Olafskirke og forvaret over dets 
Alter. (Munch III, S. 89). Her hjemme opkom der senere et Sagn om, at det skulde være bragt tilbage og forvares i Thrond- 
hjems Domkirke (Wolf, Norv. illustr., Pag. 50. Schønings Snorre Tom. II, Pag. 407—38). 
