24 
Dragvandil var som foran nævnt Egil Skallagrimssøns Yndlingssværd. Han havde faaet det af Arinbjørn, denne havde 
det fra Egils Broder Thorolf Skallagrimssøn, som havde modtaget det fra sin Fader, der igjen havde det fra sin Broder Thorolf 
Kveldulfsøn, denne fra Grim Laadenkind, som havde arvet det fra sin Fader, Landnamsmanden Ketil Hæng, Søn af Thorkel 
Naumdolajarl. Ketil havde brugt det i alle sine Holmgange. Før Ketil havde Finnekongen Guse, den samme fra hvem Orvar 
Odd arvede de aldrig feilende Pile, eiet det (Egils S, Cap. 64. Ketil Hængs S., Cap. 3). 
Da Richard Coeur-de-Lion paa Reisen til det hellige Land kom til Sicilien udvexlede han Vennegaver med Kong 
Tankred, til hvem han skjænkede det uovertræffelige Sværd, som Briterne kaldte Caliburn (det haardtkløvende), og som 
engang havde tilhørt den tapre Briterkonge Arthur (ancient Armour, S. 152). Arthur levede i Begyndelsen af 6te Aarhundrede 
og dette Sværd skulde saaledes, da det kom i Tankreds Eie være over 500 Aar gammelt. 
Man ser saaledes at Sværdene havde saa at sige hver især sin sikre Afstamning, da de for en Del betragtedes som levende 
Væsener; Navn havde de vel og alle, men derfra vilde det være et altfor stort Sprang at slutte, at netop dette Navn staar 
indgraveret i Klingerne. Derimod strider ligefrem ikke alene Navnes Udbredelse som »Ulfberht«, »Ingelred« eller »Ingelram« 
men ogsaa disse Navnes Form, som det vilde være meningsløst at betragte som Sværdnavne. 
Ulfbertklingerne ere gjenfundne over hele Norges vidstrakte Kyst og desuden i fjærne Lande som Preussen, Ungarn, 
Irland: dette taler ubetinget imod Navnets Forklaring baade som Eierens eller selve Sværdets, men det beviser ogsaa, at 
de i sin Tid maa have været eftertragtede og høit skattede. De har i den Henseende mange Overensstemmelser med de 
ypperlige Toledo-, Ulve- eller Ferraraklinger fra »Sværdets Guldalder«, det 16de Aarhundrede. Disse med Andra eller Andrea 
Ferrara stemplede Klinger var i sin Tid vidt berømte og gjenfindes nu i langt adskilte Lande. Mærkeligt nok er især mange 
paatrufne blandt Skotlands Claner, men ogsaa blandt de krigerske Stammer i Kaukasus skattes de som Familieklenodier, der 
gaar i Arv fra Slægt til Slægt. Og dog ved man ligesaalidt om Ferrara som om Ulfberht, ingen ved engang, hvor denne 
Mester virkede. Kun lever et Sagn om, at han skal have maattet rømme sit Fædreland, fordi han hug ned en af sine Lærlinge, 
der roste sig af at have afluret ham Hemmeligheden med Klingernes Hærdning, (Meyrick: ancient Armour I, VII). Naar det 
har kunnet gaa saaledes med det 16de Aarhundredes mest berømte Klingesmed, bliver det mindre forunderligt, at Traditionen 
har glemt Navnet paa en af Karolingertidens Mestersmede. Han deler heri som tidligere sagt Skjebne med Hasting, den mest 
berygtede af alle Vikinger; baade han og Hasting tilhører en saa tidlig Del af Vikingetiden at »Sagnet har glemt, hvad 
det vidste«. 
Flere Forfattere (Steenstrup, K. Maurer) har fæstet sig ved, at der i den norsk islandske Sagaliteratur om Tiden før 
Harald Haarfagre ikke er bevaret Efterretninger om, at norske Konger eller deres Slægt er kommet i Berørelse med det fran- 
kiske Rige eller dets Keisere og har heri fundet det mest afgjørende Bevis for, at de Norske til den Tid ikke har deltaget 1 
Vesterviking, men denne Omstendighed er formentlig lige lidet fyldestgjørende som historisk Bevis som naar der f. Ex. i de 
danske Myntfund fra Xde Aarhundrede savnes saagodtsom ethvert Vidnesbyrd om Danmarks Forbindelse med England (Aarb. 
1875, S. 118). Efterretningerne om Skandinavien angaaende det IXde Aarhundrede ere gjennemgaaende saa magre, at man 
neppe kan hitte Rede i Kongerækkerne ; af desto større Betydning bliver det derfor, at man nu i de frankiske Vikinge- 
sværd har fundet et haandgribeligt Vidnesbyrd om, at Nordmændene allerede fra Vikingetogenes Begyndelse flittigt har været med 
at hente Rov fra Valpladsene i Keiserens frankiske Lande. 
Efterat vi nu har nøie undersøgt de i vore Samlinger opbevarede Vikingesværd, og sammenlignet dem med de 
Vaaben der opbevares i Udlandet, saa bliver det indlysende at de Fællesmærker som opdages derpaa, ubetinget tyde paa en 
udenlandsk Oprindelse. Navnenes Form er jo unegtelig fremmed for det skandinaviske Norden. At Navnet Ulfberht ikke 
gjenfindes i de frankiske eller angelsaxiske Annaler, har her lidet at betyde, naar det sees hen til at det ogsaa fuldstændig 
mangler i de langt mere omstændelige Optegnelser, der leveres af vore bevarede Sagaer: skulde Kildernes Taushed være et — 
afgjørende Bevis mod Sværdenes udenlandske Oprindelse, saa vilde det samme i endnu hgiere Grad komme til at gjælde imod 
deres hjemlige Oprindelse. . 
Men vi har heldigvis Ibn-Fozzlans ubetingede Vidnesbyrd angaaende Varjagernes Sværd; vi have ikke alene vore 
Sagaers indirekte Udsagn om, at sjeldne, fortrinlige Vaaben »bragtes til Norge«; vi har ogsaa Sagaernes direkte og udtrykkelige 
Erklæring om at Vikingerne, idet de fra England för hjem til at øve Modstand mod Frihedens Undertrykker Harald Haarfagre, 
da vare forsynede med en Udrustning der var hentet fra Vesten -— fra Valland. 
Bevises det tillige, som vi lidt senere skal gjøre, at der hjemme ikke var saadanne Forhold, at Sværd kunde tenkes 
arbeidet her — og gjennemgaar vi senere lignende Bevisrækker for de britiske Øers og for Ruslands og Østens Vedkommende, 
vil det klart fremstaa for Læseren, at det eneste Land hvorfra den uhyre Forsyning med Sværd og lignende kunde være hentet 
ikke kan være et andet end Frankerriget — det nuværende Frankrige og Vesttydskland. 
Selve Produktionsstederne kan vi kun tilnærmelsesvis antyde, men vi tror at have her fastslaaet det Hovedfaktum at 
Vikingesværdene er forarbeidede i Frankerriget. 
