to 
ut 
d) Damascerede Klinger. 
De ægte Damascenerklingers eiendommelige Blanding af afvexlende lyse og mørke Linier maatte lede til den Tro, at Klingerne var smedede 
af to Slags Materiale: Staal og Jern eller haardt og blødt Jern, som ved en Mangfoldighed af Sveisninger var blevne saaledes blandede mellem hinanden 
som Klingens Figurer udviste. Fra en saadan Antagelse ere alle de Efterligningsforsøg udgaaede, som til forskjellige Tider ere anstillede. 
Ved den foreløbige Undersøgelse der nu er foretaget, er der ogsaa bragt for Lyset, at de norske Vikingesværd for- 
uden de mange ukjendte Indskrifter og indlagte Mærker har havt mangfoldige saadanne »uægte« damascerede Klinger. Under 
Korstogene var man i Vesteuropa for første Gang bleven bekjendt med de østerlandske Vaabensmedes vidunderlige Klinger, 
der spaltede baade Ringbrynjer og Panserskjorter og som i Elasticitet og Skarphed overgik ikke alene hvad Korsfarerne før 
havde seet, men ogsaa, hvad vore Dages tekniske Kunstfærdighed har magtet at frembringe. 
Siden har det været almindelig antaget, at alle gamle Sværd med damascerede Klinger maatte være af østerlandsk 
Oprindelse. 
Stor var derfor Overraskelsen, da man i de danske Mosefund paatraf saadanne Klinger i stort Antal. I Nydammosen 
viste Størsteparten (omtrent 90 af 100) dette Slags Arbeide, og dog maatte Oldsagerne paa dette Sted bevisligen være nedgra- 
vede mange Aarhundreder forud baade for Korstogene og for Nordboernes ældste Forbindelser med Østerland. 
Engelhardt, i sine Beskrivelser af Nydamfundet, udtaler ingen Formening om disse Klingers Oprindelse, men indskrænker 
sig til at bemærke, at de ere indførte, og »at damascerede Vaaben, saavidt vi vide, ikke ere omtalte af klassiske Forfattere«. 
Mange af disse Klinger bar imidlertid indstemplede Fabrikmærker, tildels med Fabrilkantens Navn 1 latinske Bogstaver, kunde 
altsaa umuligt være østerlandske, men maatte være forarbeidede etsteds inden eller nær Romerrigets Grændser.  Navneformene: 
Tasvit fra Vimosen, Riccim eller Riccius (?), Ricus og Cocillus fra Nydam, Ranvic og Romaric paa to tilsvarende i Norge fundne 
Sværd, Marcim eller Marcius (?) fra Østergøtland skulde efter Sprogforskernes Mening nærmest kunne søges blandt keltiske 
Stammer i Sydtydskland, som altsaa dengang maatte have optaget de romerske Bogstavformer og staaet under mere eller 
mindre direkte Indflydelse af Romerne og romersk Kultur. 
Nærmest bør de vel sættes i Forbindelse med Noricernes (i det nuværende Steiermark) mærkelige Jernindustri, der 
efter Landets Erobring i den første Keisertid blev en af Hovedkilderne for Romerhærenes Forsyning med alleslags Vaaben, men 
især med Sværd. 
Sandsynligvis havde denne Industri en tidlig Udbredelse ogsaa nordenfor Donau, især langs Rhindalen (cfr. Undset, 
Jernalderens Begyndelse, S. 406). For denne Antagelse taler forskjellige Omstændigheder, der senere nærmere vil blive berørte. 
Angaaende Vaabentilvirkningen hos de germanske Folkeslag skal kun nævnes følgende mærkelige Dokument, antageligvis den ældste 
skrevne Meddelelse om damascerede Sværd i Europa, idet dog bemærkes at Kunstnerne her godt kunne tænkes at være Numider. 
Da Vandalerne efter sine lange berygtede Ødelæggelsestog havde sat over Gibraltarstredet, slog de sig til Ro i Nordafrika og 
oprettede et Kongerige i Carthagos gamle Provinser. En af disse nordafrikanske Vandalerkonger, Trasamund (f 523), var gift 
med Amalafrida, en Søster af den store Gotherkonge Theodorik, de nordiske Sagns »Didrik af Berne. Trasamund havde som 
Vennegave sendt sin mægtige Svoger nogle Sværd, og i Svarskrivelsen tales i høie Ordelag om disse Vaabens Skjønhed og 
udmærkede Arbeide. Brevet er forfattet af Theodoriks Fortrolige, Magnus Aurelius Cassiodorus Senator, men i Kongens Navn, 
og findes som No. 1 i Vte Bog af hans Variarum: 
»Til Vandalernes Konge Theodorik Konge: (angaaende nogle Vaaben der udmærkede sig ved sin kunstneriske Udførelse). 
»Samtidig med begsorte Hjelme!) og Gutter af fortrinlig Skjonhed har Eders Broderlighed betænkt os med Sværd 
der endogsaa formaaer at kløve Vaaben, og er endnu kostbarere ved sit Jern end ved sit Gulds Værdi. 
Paa dem er der afpoleret en saadan Glans, at de med trofast Renhed gjengive Tilskuerens Ansigtstræk; deres Rande 
løbe sammen imod Spidsen med en saadan Jevnhed, at man skulde tro de ikke var forarbeidede med Filen, men støbte ud af 
Smelteovne. Klingernes midtre Dele er indgravede med smukke Fordybninger, saa nogen synes de skulde kry af smaa Orm, og 
der spiller derpaa et saadant broget Skjær, at Du mest maa tro at Metallet lyser af forskjellige Farver. Dette Metal renses 
flittig med Eders Brynesten; det poleres saa kunstig ved Eders saa glimrende Pulver, at Jernets Glans udgjør som et Speil 
for Mændene; ved at sende os dette, et Skjænk af Naturen i Eders Hjemland, har I indgivet os en overordentlig høi Mening 
1) »cum piceis tymbribuse. — Dette Sted, der skjænkes en nærmere Undersøgelse af Du Cange i sit Glossarium, ligesom af Forcellini, er dog 
neppe tilfredsstillende forklaret. Ser man hen til hvad Du Cange anfører om den Betydning der gjennem hele Middelalderen tillagdes Ordet »timbre« paa 
det franske Sprog, turde Talen her nok være om Hjelme — isaafald maaske sorte emaillerede Hjelme. Om Grækernes Anvendelse af blaasort Email (Cyan) 
paa sine Vaaben taler Lacombe (armes & armures, S. 37). Og merkeligt er det, at emailleret Arbeide den Dag idag er en Gjenstand for betydelig Husflid 
hos Numidernes Afkom, Kabylerne i Nordafrika, altsaa Trasamunds forrige Undersaatter. 
(Udg. Anm.) 
4 
