26 
derom. Sværdene skulde man paa Grund af deres Skjønhed antage for Arbeider af hint Menneske, Vulkan, der drev Smede- 
kunsten med slig Færdighed, at hans Hænders Værk umulig kunde ansees for en Dødeligs, men troedes at være guddommeligt.« 
Udtrykkene om Midtdelens (Hulrandens) Udseende staar i nøle Forbindelse med det i tydske Skrifter ofte tilbage- 
kommende Adjektiv »wurmbunt« (Lindenschmit, Handb. I, S. 222, efter den tydske Beowulf, 630). 
Ifølge Skrivelsens Udtryk synes disse afrikanske Vandalerklinger at have overgaaet hvad de samtidige Vaabensmede 
i Italien kunde levere. 
I Beretningen om Vandalernes sidste afgjørende Kamp hører vi om, at deres Krigere søgte frem med sine Sværd 
for at komme til Kamp Mand mod Mand, foragtende og trodsende alle Kastevaaben. Sværdet maa altsaa have været deres 
bedste, paalideligste Vaaben og i almindelig Brug omtrent som blandt de nordiske Vikinger. Der er altsaa ingen Grund til at 
tvivle om, at disse fortrinligt damascerede Klinget var Prøver paa deres egne Vaabensmedes Kunstfærdighed. 
Men naar og hvor har disse lært Kunsten? Paa sine Vandringer kan de vel neppe have tilegnet sig den.  Vistnok 
kunde de blandt Keltibererne i Spanien have hentet dygtige Mestre, men hverken de ældre Beretninger eller de senere spanske 
Sværd giver Grund til at tro, at Keltibererne har benyttet denne Behandlingsmaade. Toledoklingerne ere aldrig damascerede, 
men udmerker sig ved deres fortrinlige Materiale, ved nøiagtig Udførelse, men især ved Hærdningen. 
Derimod synes Trasamunds Klinger i teknisk Retning at have havt nøie Overensstemmelse med de bedste blandt 
Nydamsværdene, og denne Overensstemmelse er vistnok ikke uden et indre Sammenhæng. At Vandalerne underveis eller 
blandt de Indfødte i Nordafrika skulde have tilegnet sig Damascenerkunstens Hemmeligheder synes lidet rimeligt. Ulige natur- 
ligere maa det være at forudsætte, at de ogsaa efter Bosættelsen i Afrika har fortsat den samme Arbeidsmaade, som Vaaben- 
smedene i deres gamle Hjem i Tydsklands Indre var henviste til, naar de vilde overvinde de Vanskeligheder, som Raamaterialets 
Ufuldkommenhed lagde i Veien for Fremstillingen af en god og paalidelig Klinge. 
- Det damascerede Mønster fremtræder tildels ophøiet paa de mosefundne Klinger. Dette er først bleven opfattet og 
forklaret som om Staaltraad var blevet indlagt i Klingernes Sider. (Engelhardt: Nydam Mosefund, S. 22, samt H. Hildebrand). 
Mønstret ligger imidlertid ikke udenpaa. Tværtimod er Damasceringen som Regel gjennemgaaende, det vil sige, den gaar 
tværs igjennem Klingen, idet forskjellige Sorter Jern og Staal paa en bestemt kunstfærdig Maade ere blevne snoede, flettede 
og tilsidst sveitsede sammen til gjensidig Styrke og Støtte. Derved kom de forskjellige Jernsorters ulige Farve til at frem- 
træde som Damasmønster paa den færdigsmedede, blanke, ætsede Klinge, og af samme Grund er Tegningen blevet ophøiet 
efterat Torvmyrens Syrer har tæret paa Metallet og især angrebet de blødere Dele. 
Saalænge man ikke nærmere kjendte den ægte Damas, maatte den ofte stærkt fremtrædende »flowering« paa de 
østerlandske Klinger let lede til den Opfatning, at ogsaa disse var forarbeidede paa samme Maade. Denne Antagelse har 
ogsaa været Forudsætningen for alle de Efterligningsforsog som til forskjellige Tider har været anstillede ved europæiske Vaaben- 
fabrikker, men selv om Damasceringens Tegning paa disse Efterligninger intet lod tilbage at ønske, lykkedes det ikke paa langt 
nær at naa de orientalske Klingers udmærkede Egenskaber. Om Østerlændernes Fremgangsmaade havde man mange Sagn og 
Fortællinger, men ingen sikkre Efterretninger. Kunsten syntes endog at være gaaet tabt, indtil nylig nærmere Undersøgelser 
har skaffet Vished for, at der saavel i chemisk som i teknisk Henseende er en stor eller rettere fuldstændig Ulighed mellem 
den ægte orientalske Damas og de gamle i Europa fundne Klinger. Det er derfor visselig en fuldstændig Misforstaaelse, naar 
man hidtil har anskuet begge paa samme Maade, forudsat et nøie indre Slægtskab, og forklaret den europæiske som en Afstam- 
ning af den østerlandske. Ligheden er kun tilsyneladende. Den er indskrænket til det ydre, medens baade Stof og Behand- 
lingsmaade ere saa grundforskjellige, at der er al Aarsag til at forudsætte, at begge har udviklet sig ganske selvstændig og at 
den europæiske er ligesaa uafhængig af den østerlandske som denne af den europæiske. Tegningen paa den ægte Damas (»the 
flowering«) opstaar ved en indre Krystallisation, som Staalet undergaar ved selve Stobningen eller ved langsom Afkjøling i den 
med Grafit dækkede Smeltedigel. Sandsynligvis var det, fordi Vesteuropæerne først og fremst havde Anledning til at se og 
gjøre sig bekjendt med Vaabensmedene i Damascus, at disse orientalske Klinger fik Fællesnavn efter denne By. Raamaterialet 
var imidlertid indisk Staal (ogsaa kaldet Wootz-Staal), væsentlig fra Golconda. Handelsveien gik over det røde Hav til Cairo, 
som var denne Vares vigtigste Markedsplads mod Vest. Da denne Tilførsel efterhaanden blev sparsommere, aftog derfor ogsaa 
den vestasiatiske Klingefabrikation, saa at man tilsidst var i fuldstændig Uvished om Tilvirkningsmaaden (se svenska Vetensk. 
Akad. Handl. 1773 og 1774), indtil man nu atter for faa Aar tilbage paa den russiske Vaabenfabrik i Slatust 1 Ural (se om 
denne i Chr. Hansteens sibiriske Reise, hvoraf Uddrag i Folkekal. 1850, S. 96), skal have gjenopdaget Hemmeligheden. 
Regenten af Frankrig, Hertugen af Orleans, od engang fra Cairo hente noget ægte »Damascenerstaal«, men hverken 
Knivsmede eller Sværdfegere i Paris kunde bearbeide det, og de vilde uden Betænkning have erklæret det for ubrugeligt, 
dersom ikke Aarhundreders Erfaring havde begrundet dets Værd og saaledes indgydt dem Agtelse for samme (Bazin: Traité 
de Vacier, Strassb. 1637). 
Er 
ee a SPE a 
