to 
I 
Den chemiske Indsigt var dengang ikke stor nok til at udfinde Grunden til Damascenerstaalets Eiendommelighed. 
Nu ved vi derimod, at Damascenerstaalet var et Støbestaal, at »Tegningen« fremkommer allerede i Digelen, og at Damascener- 
klingernes Egenskaber i væsentlig Grad skyldtes Materialets overordentlig omhyggelige Tilberedelse saavel ved Smeltningen, 
som ved den videre Behandling. Af væsentlig Indflydelse var ogsaa den rigtige Temperatur ved Smedningen og ikke mindre 
ved Hærdningen og ved Ansatsen. 
Den paa Mosefundenes og Vikingetidens Klinger iagttagne Damas er derimod tydeligvis et Resultat af Klingesmedenes 
Bestræbelser for ved kunstfærdigt og sindrigt Arbeide at hjælpe paa Materialets Ufuldkommenhed. 
Ved denne Behandling var Hensigten tydeligvis at bringe til størst Fuldkommenhed den for Klingen nødvendige 
Forening af Smedejern og Staal. Smedejernet var seigt og gjorde Klingen paalidelig, Staalarten gav Fasthed, Elasticitet 
og skarp Eg. 
Som det kan ses i Skildringen af den indenlandske Smedekunst, var denne Blanding gjerne tilstede allerede i Luppen, 
men Graden var forskjellig efter Ertsens Beskaffenhed, og da hverken Smelteren eller Smeden havde Begreb om direkte (chemisk) 
at indvirke paa Smeltningens Resultat, kom Raamaterialets Natur i fremtrædende Grad at være bestemmende for Løsningen af 
de Opgaver, Oldtidens Smedemestere fik at magte. I Myrmalmens Lupper lod de staalholdige Aarer sig kun vanskelig udskille 
til Fremstilling af virkelige Staalstykker, og ved den til Materialets Rensning uundgaaelige Viderebearbeidelse forringedes Staal- 
arten (Kulstofgehalten) ved hver Glødning, saaledes at den let ganske gik tabt. 
Til grovere Redskaber, som f. Ex. Øxeblad, var Materialets gjennemgaaende Renhed naturligvis mindre nødvendig, 
og dog melder de gamle Erfaringer, at den nordiske Myrmalm kun undtagelsesvis og paa enkelte Steder gav et saavidt staal- 
blandet Smedejern, at den var særlig skikket for dette Slags Redskaber. 
Den Jernerts, som med Oldtidens Udsmeltningsmaade skulde give et for Klinger hensigtmæssigt Materiale, maatte 
utvivlsomt være af en Beskaffenhed, der gav et baade renere, mere ensartet og især et mere staalblandet Produkt, idet kun 
Staalet kan give Klingen nødvendig Elasticitet og Styrke. Dette var tydeligvis Tilfælde f. Ex. med den iberiske, den noriske og 
maaske ogsaa den rhinlandske Malm fra Pyrenæerne, Steiermark, og Sieg-Egnen. Derved forklares, at Klingefabrikationen i Europa 
gjennem Oldtidens Aarhundreder, ja lige ned mod vor Tid, har bevisligen været fortrinsvis indskrænket til enkelte bestemte 
Egne, og at saa mange Lande og Folk har været nødtvungne til at hente fra disse Egne saavel Klinger, som alle Slags Red- 
skaber, hvortil vedkommende Landes egen Jernmalm ikke viste sig tjenlig. 
Overalt har Malmens Beskaffenhed vist sig at være den afgjørende og første Betingelse, som en naturlig Følge af 
Oldtidens manglende chemiske Indsigt. 
Meget kom det selvfølgelig ogsaa an paa Smedens Øvelse og Arbeidets Omhyggelighed, men hvor vanskelig Udfaldet i hvert 
enkelt Tilfælde, f. Ex. ved Smedningen af en Klinge, paa Forhaand lod sig beregne, synes at fremgaa af Moseklingernes tem- 
melig varierende Egenskaber. Blom har undersøgt et damasceret Klingestykke fra Nydam og fundet at det kun svagt tog 
imod Hærdning og altsaa neppe kunde benævnes Staal (Aarb. 1868, S. 1—13), medens Bech, S. 558, er kommet til det 
Resultat, at Nydamklingerne tildels indeholder indtil 0,6 % Kulstof, der giver et Sveisestaal, som ganske godt lader sig hærde. 
Og ved chemisk Analyse ved L. Schmelck, Christiania, af tre norske damascerede Vikingesværd, har Kulstofgehalten 0.414, 
0.401, 0.520 %, lagt saa nær den Grændse, der i Almindelighed opstilles mellem Smedejern og Staal, at der er al Grund til at 
forudsætte, at ogsaa her har den egentlige Klinge været af staalblandet Smedejern, medens de særskilt tilsveisede Egge har 
været af mere eller mindre rent hærdbart Staal. Andre viser derimod dybe Hug og Flenger i Eggen, som kun et seigt Smede- 
jern, men aldrig Staal, vilde have taget imod. Materialet svarer altsaa til Moseklingernes, og da ogsaa Arbeidsmaaden, den 
kunstfærdige Damascering, viser stor Overensstemmelse, synes heti at ligge et Vink om at de, skjønt langt adskilte i Tid, dog 
kan have et nært Slægtskab og en fælles Oprindelse. 
De damascerede Vikingesværd viser ogsaa omtrent den samme Afvexling i Damasceringens Mønstre, som Klingerne 
i de danske Mosefund. Neppe to ere ganske lige. 
Paa No. 4 b, Tab. VI, ligner Tegningen Aarene i et Blad. Her maa først to Skinner af ulige Kulgehalt være sam- 
mensveisede, derefter tæt snoede til en tauglignende Stang, som saa er bleven udhamret og overhugget paa Midten. Naar da 
begge Stykker kantsveisedes, kom de traadlignende Schatteringer til at modes under Vinkel og danne det aarelignende Mønster. 
Ikke altid har man ladet sig nøie med enkelt Sammenbøining af den snoede Stang. Selv hvor det samme Monster 
er valgt, viser det sig ved Betragtning af Klingens Tværsnit, at hvert af de kantsveisede Stykker er dannet af dobbelt Lag, 
altsaa hver Halvdel af to tilsvarende Skinner, hvis Aarer gaar samme Vei. 
Paa No. 3, Tab. VI, ere de tre Stænger, der skulde danne Klingens Midtparti, forsætligen vredne eller snoede med 
regelmæssige Afbrydelser. Disse Stanger ere derefter ved Udhamringen og Kantsveisningen ordnede saaledes, at de snoede 
Partier kom ved Siden af hverandre og dannede en afvexlende Tegning. Ved den senere Forrustning synes det som om de 
ikke snoede Partier har været ulige bedre forenede end de andre. 
