to 
RA 
Samme Fremgangsmaade viser ogsaa No. 3b, Tab. V. Dog synes det anvendte Materiale her at have været sær- 
ligt beregnet paa at danne mere kunstfærdige Schatteringer. Denne Klinge minder om Cassiodors »vermiculis crispati«. 
Til No. 2, Tab. VI, er anvendt fire tætsnoede Stænger, der under eller efter Udhamringen ere blevne kantsveisede. 
Denne Kunst, at kantsveise, har altid været vanskelig, og det synes, som at Stængernes Snoninger har øget Vanskelighederne, 
idet de fire Dele ved den senere Forrustning atter næsten har løst sig fra hverandre. 
I ethvert Tilfælde synes Hensigten med den her anvendte Damascering at have været at sikkre Midtpartiets Paalide- 
lighed ved en saavidt mulig omhyggelig og hensigtspassende Forening af Staal og Smedejern eller af mere og mindre staal- 
holdigt Smedejern. 
Var dette først opnaaet, kunde man for Eggenes Vedkommende lade Hensynet til Ensartethed være mindre afgjø- 
rende. De paa Eggene almindelig forekommende dybe Rustgruber synes at vise, at man har foretrukket et urent Staal 
fremfor at svække Staalarten ved de til Staalets Rensning nødvendige Glødninger. 
Kun i et enkelt Tilfælde, Fig. 1, Tab. VI, sees damasceret Materiale at have været anvendt ogsaa for Eggen. Ellers 
er overalt, ligesom paa de mosefundne Klinger, Egstykkerne særskilt tilsveisede og af et andet Materiale end Midtpartiet. 
I vor Tid anbringes den til Eg bestemte Staalskinne (ogsaa i de kalmiikiske Sabler, se Anekdoten om Hansteens 
Tollekniv paa den sibiriske Reise) enten mellem to Jernskinner eller i en i Kanten udhugget Rænde. De gamle Klingesmede 
har imidlertid fulgt et modsat Princip, der forresten sees anvendt paa næsten alt Feværktøi af romersk Oprindelse, og som 
derfor vistnok er en Arv fra den romerske eller noriske Smedekunst. To smale Staalskinner ere blevne anbragte langs hver 
Egside af den forresten færdigsmedede Klinge. Med Hammeren ere de derpaa sveisede sammen langs Yderranden, medens de 
forresten, hver paa sin Side ere sveisede til den ydre Del af Klingen. Staaleggen er altsaa anbragt som et spidsvinklet Dælkke 
over hver af Klingens Kanter og danner ligesom en Ramme for Midtpartiets damascerede Tegninger. 
Kun ved Smeltning kan Staal blive ensartet helt igjennem, men Støbestaal var for Vesteuropas Smede en yderst 
sjelden, og for Nordens Smede vistnok en ukjendt Vare. 
De havde i Regelen intet andet til sin Raadighed end urene Lupper af mere eller mindre staalblandet Jern, førend 
man ved Indførelse af Masovne og de derpaa følgende Frisknings- (Puddlings-) Operationer, havde opnaaet at fabrikere en 
jevn Vare, hvis Egenskaber man forud kunde bestemme; hvorpaa man som bekjendt senere ud af Raajernet har forstaaet 
ved Bessemer-Processen og de beslægtede Methoder direkte at lave Støbestaal. Indtil denne moderne Revolution i Jernbe- 
driften var den enkelte Bonde gjerne sin egen »Smelter« som sin egen Smed; som den mest primitive Vilde nutildags 1 det Indre af 
Afrika (se Stanley, Bech, S. 333 etc.) havde han lært sig til Husbehov at udvinde et nogenlunde brugbart Raaemne udaf den 
simple Erts, han havde til sin Raadighed. Af denne Erts udvandt han ikke nogen flydende Masse, hvor der kunde blive Tale 
om et homogent Produkt, men en høist uensartet Luppe, der aldrig blev mere end blødgjort. Dette ville vi atter komme til 
og udvikle ved at betragte hvad Overleveringen har at melde om vore indfødte Tilvirkningsmethoder; hvor utilfredsstillende 
Produkt der herved frembragtes, har vi allerede havt Leilighed til at dvæle ved. Men det var netop disse Mangler ved de 
anvendte Emner, der tvingende paabyder de primitive Smede Benyttelsen af det »uægte Damas« ved Sammensveisning af 
haarde og bløde Staalpartier, eller Staal og blødt Jern. 
En saadan selvskreven Adfærd var utvivlsomt velkjendt for de indiske Smede i Golconda og for de syriske i 
Damaskus, men der er ingensomhelst Grund til at forudsætte østerlandske Forbindelser (Lindenschmit, Handb., S. 223), for at 
forklare, at denne Kunst saa tidlig kom til Vesteuropa. Thi allerede i Hallstadt i Øvre-Østerrig (von Sacken, S. 36) findes 
en Spydspids med Damas i regelmæssig bølgede Linier, ligesom Jernalderens ældste paatrufne Klinger, fra la Tene, ogsaa viser 
i Midten en stribet Tegning, medens Eggene ere blanke, glatte og skarpe (Bech, S. 612). 
I Nydamfundet fra Follkevandringstiden forekommer damascerede Klinger af en beundringsværdig Kunstfeerdighed, — 
> > > > 
f. Ex. Blomstersværdet (Nydam, Tab. VI, Fig. 5 og 5 a), men hvis Fabrikmærker viser en sydeuropæisk Oprindelse.  Vanda- 
lerne i Nord-Afrika anvendte jo ogsaa Damas (Cassiodorus Vte Bog, Brev 1), og damascerede Klinger er paatrufne i frankiske 
Gravpladse (Lindenschmit, Handb., S. 213). 
Ved de foretagne Undersøgelser af Vikingesværdene er der nu skaffet Vished for, at denne Behandlingsmaade ogsaa 
i Vikingetiden fandt en almindelig Anvendelse og Udbredelse. Dog skal den vanskelig kunne paavises efter Aar 1000, og 
hvorvidt der er nogen Grund til at antage, at Kunsten ogsaa har været kjendt og drevet i Norden skal i det Følgende blive 
Gjenstand for nærmere Undersøgelse. 
j 
