Cap. II. 
Om den indenlandske Jerntilvirknng og Smedekunst. 
Istedetfor den almindelige Antagelse, at alle i og udenfor Norden 
fundne Vikingesværd skulde være eiendommelige for Norden, og at man i 
disse kraftige Vaaben skulde se Beviser paa den hjemlige nordiske Haandværks- 
dygtighed i Vikingetiden, er der ved de foran meddelte Undersøgelser forhaa- 
bentlig skaffet fuld Sikkerhed for, at idetmindste mange af disse Sværd umu- 
ligt kan være nordiske Bondesmedes Værk. Indskrifterne taler for sig selv. 
Disse mærkede Klinger bærer i og paa sig sin Fødselsattest, der afskjærer 
enhver Tvivl om deres udenlandske Optindelse. 
Men fra dette nyvundne, sikkre Udgangspunkt maa kunne sluttes 
videre. Ulfberhts Sværd danner ingen Gruppe med indbyrdes overensstem- 
mende ydre Kjendetegn. Baade med Hensyn til Bredde og Lærgde afviger 
disse Klinger indbyrdes ikke lidet, og deres Haandtag viser omtrent alle fra 
Vikingetiden kjendte Former. Ikke heller ere de indskrænkede til en enkelt 
liden Landsdel. Allerede ved de her meddelte forelobige Undersøgelser ere 
de paatrufne saagodtsom over hele Norges Land, fra Thrøndelagen, langs 
hele Vestkysten til Agder, paa Vestfold og i Oplandsbygderne. Flere af dem 
VG Hil har endog, forinden Indskriften nu kom frem, jævnligen været anførte og 
HU 
afbildede som Typer paa »de særlig nordiske Vikingesverd«. 
> > 
Alle disse Omstændigheder 1 Forbindelse med det Fællespræg, der i alt væsentlig udmærker Vikingetidens Sværd, 
en Overensstemmelse, der forlængst og ofte har været fremhævet af tidligere Forskere og som har været en af de væsentlige 
Grunde for den hidtil almindelige Antagelse af disse Vaabens fælles »national nordiske« Oprindelse, synes at gjøre det i over- 
veiende Grad sandsynligt, ja næsten sikkert, at Feiltagelsen med Hensyn til disse Vaabens Hjemstavn har været gjennemgaaende, 
det vil sige, at ikke alene disse enkelte, men at Hovedmængden af de fra Vikingetiden fundne tvæeggede Sværd har havt 
samme Oprindelse som de med Ulfberht mærkede Klinger, og at de i Norden med Vikingerne begravede Sværd ikke oprin- 
delig ere deres egne, men deres Modstanderes Vaaben, som Vikingerne har tilkjæmpet sig i Fjendeland og derefter bragt hjem 
som Seierstegn og Bytte. Hvormange prægtige Vikingesværd maa der ikke paa den Maade paa engang være strømmet til 
Norden som Følge af Jomsvikingernes saa afgjørende Nederlag i Hjørungavaag, og saaledes have overfyldt »det norske Marked«! 
Naar dette først var bragt paa det Rene, kunde det synes at maatte være en forholdsvis let Sag at opspore disse 
Vaabens rette Hjemstavn ved i Udlandet at undersøge i hvile Egne og i hvilke Samlinger tilsvarende Vaaben findes blandt 
sikkert hjemlige Metalarbeider. Vistnok havde Nordboerne i Vikingetiden Forbindelser med saagodtsom alle den Tids kjendte 
Folkeslag; men Vikingesværdenes Ensartethed tyder dog bestemt paa et fælles Udspring eller idetmindste paa et forholdsvis 
meget begrænset Tilvirkningsfelt. 
Fra Udlandets Samlinger er imidlertid kun liden Veiledning at hente, idet vi her mødes af den allerede forannævnte 
betydningsfulde Vanskelighed, at Sværd fra Vikingetidens Aarhundreder, overalt i Europa udenfor Skandinavien, ikke alene ere 
yderst sjeldne, men tildels næsten ukjendte. For Karolingerrigets store Hærmasser maa der naturligvis have været smedet 
Sværd i Tusindtal, men i alle Karl den Stores Lande hører Vaaben fra hans Tid til de sjeldneste Fund. 
