30 
Vistnok forekommer nogle enkeltfundne Stykker spredte i Museerne, men da de ere enkeltfundne, er Tidsbestem- 
melsen overmaade vanskelig. Karl den Stores Sværd i Louvre bærer ikke sit Navn med Rette, da de vingede Drager paa 
Parerstangen viser at Sværdet ikke er ældre end Aar 1000. Af Metalarbeider fra den karolingiske Stilperiode fra Slutningen af 
Nde Aarhundrede er det forhaandenværende Materiale ikke rigt (Sophus Miller, Aarb. 1880, S. 330). Et saadant vilde dog 
tiltrænges til Spørgsmaalenes Udredning; lad os da se hvilke Resultater vi uden denne Hjælp vil kunne opnaa. At ville hævde 
nogen eiendommelig Selvstændighed for Mellemjernalderens nordiske Fund er vistnok overdrevent og forfeilet (Muller, Aarb. 1880, 
S. 249). Forandringen fra ældre Jernalder er neppe større end den, man f. Ex. er Vidne til, da den karolingiske Renaissance 
fuldstændig brød med hele Tidens Smag, saaledes at Folkevandringstidens Dyreornaimentik forsvandt uden at efterlade sig Spor, 
og den tidligere germaniske Ornamentik opgaves saa fuldstændig, at det er vanskeligt hist og her at finde en Reminiscents deraf 
(Aarbøger 1880, S. 333). 
Man ved altsaa at den fra de germaniske Gravpladse velkjendte Dyreornamentik blev fortrængt af en anden, ny og 
grundforskjellig. Men for dennes Vedkommende har man ikke længere Gravfundenes rige Oldsagsrekker. Metalarbeider fra 
Karolingertiden ere i vest- og mellemeuropæiske Lande saa sjeldne, at man savner baade Klarhed og Kundskab om den nye 
Ornamentiks videre Udvikling og Forfald, følgelig ogsaa til dens Forhold til de i Nordens Vikingegrave optrædende nye Smykker 
og Forsiringer. 
Sophus Miller i sin lærerige Afhandling (Aarboger for 1880, S. 351) hævder som Resultat af sine indgaaende Under- 
søgelser »at den karolingiske Kunsts Indflydelse i Norden har været langt større end tidligere antaget«. Saafremt de for som 
nordisk anseede Oldsager siden skulde vise sig at være væsentlig indførte ligesom Sværdene, vil dette sige saa meget som, at 
heller ikke i de karolingiske Lande har Bruddet været saa skarpt som formodet, men at mange af de paa den yngre Jernalders 
Oldsager (indførte Oldsager) optrædende Forsiringer ere en Fortsættelse af Folkevandringstidens Ornamentik. 
De skandinaviske Germaner har, som Fundene viser, baade i den ældre Jernalder og i Folkevandringens Tider, mod- 
taget Oldsager fra (0: staaet i kulturhistorisk Forbindelse med) Tydskerne eller Sydgermanerne, men efterat disse og Saxerne 
sidst blandt dem var blevne-omvendte til Christendommen og undergivne det frankiske Rige, er den frankiske Indflydelse naturligvis 
bleven overveiende. Som bekjendt lod Keiser Karl foretage endog storartede Folkeomflytninger i Grænselandene søndenfor 
Danmark, og alene disse historiske Forhold synes tilstrækkelig at begrænse og forklare »Spranget i Kulturudviklingen« d. v. 5- 
at der under og efter Karolingertiden kom helt nye Oldsagsformer paa Markedet og ad de gamle Handelsveie til Norden. 
I de i Norge optrædende Oldsagsformer fra Mellemjernalderen (Folkevandringstiden) er neppe noget for Landet eller 
Folket eiendommeligt; de samme Oldsagsformer med gjennemgaaende samme Ornamentik findes ogsaa udbredte over de andre 
nordiske Lande og videre mod Syd, hvor den samme Stil (Folkevandringstidens nye Stil) viser sig ensartet fra det sorte Hav 
til Nordsøen (Aarb. 1880, S. 248). Alt er fællesgermanisk, det vil sige Jaant og hentet fra Stamfrænderne i de rigere udvik- 
lede nordtydske og mellemeuropæiske Lande. Og heri er ingen Forandring indtraadt derved, at Tydskerne blev omvendte, 
medens Nordboerne, specielt Nordmændene, vedblev at være Hedninger. Kun er det Frankernes Herredømme, som ogsaa i 
Oldsagsformerne gjør sig gjældende — en utvivlsomt langt rimeligere og mere praktisk Forklaring end den opkonstruerede 
Theori om at »de nordiske Stammer, efter Tydskernes Omvendelse, skulde have fortsat Udviklingen paa egen Haand, hvorved 
det nationale Væsen hos dem vandt tilstrækkelig Frihed og Fasthed til at skabe sig et Udtryk ogsaa i deres Kunst og Haand- 
værksdygtighedc. 
Det Naturlige er selvfølgelig, at et Folk bibeholder og udvikler sine gamle Typer. Den pludselige Forandring ved 
den yngre Jernalders Begyndelse, den gjennemgaaende Ulighed mellem den ældre og den yngre Jernalders Oldsager synes 
derfor at berettige til en dobbelt Slutning: 1) at de ældre Former og Typer ikke var hjemlige, og 2) at de nye ikke har 
udviklet sig i Landet, det vil altsaa sige, at saavel de gamle, som de nye vare fremmede og importerede, og at den optræ- 
dende Ulighed næstefter Forskjellen i sin Tid skyldes de forskjellige Kilder, hvorfra Importen før og under Vikingetiden fandt 
Vei til det fjerne Norden. 
Sophus Miller, den skarpsindige Kjender af Nordens Oldsager, har været meget nær ind paa Sagen. Samtidigt med 
at han hævder, at i Skandinavien bevaredes Dyreornamenter, uberørte af fremmed Indflydelse, indtil Vikingetogene, tilføier han: 
Intet er mere overraskende end dette Forhold, at med Vikingetogene afsluttedes Folkevandringstidens Stil i Norden, idet der 
fra irsk og karolingisk Kunst optoges nye Dyremotiver, der snart blev eneherskende i den nordiske Ornamentil«. 
Det var imidlertid ikke Motiverne alene, som blev optagne; det var Oldsagerne selv, hvilket yderligere bevises ved 
den Omstændighed, at ikke før »at Vikingetogene stansede, for de fremmede Motiver atter forsvinder«, ikke paa Grund af 
Christendommens Indførelse, men fordi Tilførselen stansede. Men det synes ogsaa formeget forlangt, at den religiøse Opfatning 
skulde kunne afspeile sig i Vaabenformen, og at man af et Vaabenstykkes Ydre skulde kunne se om det havde været 
benyttet af en Hedning eller af en Christen. 
